УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2021 року
м. Київ
справа №729/210/21
провадження № 51-4921ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 , 
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Бобровицького районного суду Чернігівської області від 14 квітня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 08 липня 2021 року щодо 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Успенівка Мар`їнського району Донецької області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Бобровицького районного суду Чернігівської області від 14 квітня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 08 липня 2021 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Судами встановлено, що 05 вересня 2020 року о 06:29 ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та керуючи автомобілем марки «Jeep Cherokee», номер кузова        НОМЕР_1 , рухаючись по вул. 9 Травня в с. Осовець Ніжинського (Бобровицького) району Чернігівської області в напрямку с. Брагинці Бобровицького району, навпроти будинку №16 по вул. 9 Травня, перед виїздом на заокруглення проїзної частини вправо проявив неуважність, перевищив максимально допустиму швидкість руху в населеному пункті, який позначений дорожнім знаком 5. 45, при виборі безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку, чим порушив вимоги п. 2. 3 «б»; п. 12. 1; п. 12. 4 Правил дорожнього руху, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу руху та ліве узбіччя відносно свого напрямку руху, де зіткнувся з двома опорами лінії електропередачі, від чого автомобіль перекинувся на дах. У результаті ДТП пасажир автомобіля «Jeep Cherokee» ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, від яких помер на місці події; інший пасажир ОСОБА_8 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що апеляційний суд порушив вимоги кримінального процесуального закону, а саме ст. ст. 404, 419 КПК, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність (п. 3 ч. 1 ст. 65 КК) внаслідок чого застосував покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого і є явно несправедливим через м`якість. Серед іншого вказує, що судом не враховано те, що ОСОБА_6 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 121 та ч. 1 ст. 126 КУпАП. На його думку, виходячи із конкретних обставин справи, суди першої та апеляційної інстанцій у своїх рішеннях не навели переконливого обґрунтування призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі саме на 4 роки, що є наближеним до найнижчої межі санкції, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК в касаційній скарзі не оспорюються.
Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги представника потерпілої в частині істотного порушення вимог кримінального процесуального закону зводяться до неправильного застосування вимог ст. 65 КК, що призвело до призначення ОСОБА_6 надто м`якого покарання.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання. 
Суд визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_6 суд з достатньою повнотою врахував конкретні обставини злочину, в тому числі й ті, на які посилається представник потерпілої в касаційній скарзі, характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 121 та ч. 1 ст. 126 КУпАП, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є приватним підприємцем, позитивно характеризується за місцем проживання, має малолітню дитину, вину визнав, його ставлення до вчиненого ним діяння, позицію потерпілої, яка просила призначити ОСОБА_6 максимальне покарання, передбачене ч. 2 ст. 286 КК. Крім того судом враховано й висновок органу пробації, в якому зазначено що виправлення ОСОБА_6 можливе без позбавлення або обмеження його волі на певний строк, а також те, що останній не становить небезпеки для суспільства.
Обставиною, що пом`якшує покарання засудженого, суд визнав щире каяття, обставиною, що обтяжує покарання – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. 
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і дійшов правильного висновку про необхідність призначення засудженому покарання у межах санкції статті, за якою ОСОБА_6 засуджено. Так, відповідно до санкції ч. 2 ст. 286 КК особі може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років. ОСОБА_6 у цьому кримінальному провадженні призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Своє рішення місцевий суд належним чином мотивував. 
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив доводи, викладені представником потерпілої в апеляційній скарзі, які є аналогічними доводам його касаційної скарги і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи для прийняття такого рішення.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК та є законною, вмотивованою і обґрунтованою.
Виходячи із викладеного, колегія суддів не погоджується із твердженням представника потерпілої про те, що судами було порушено вимоги ст. 65 КК.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість.
Враховуючи вищезазначене та відсутність в обґрунтуванні касаційної скарги переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, в той час, як з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч.  2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Бобровицького районного суду Чернігівської області від 14 квітня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 08  липня 2021 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                         ОСОБА_3