Справа № 464/4562/20                                Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/2543/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 79

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       14 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Жукровської Х.І.
з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 березня 2021 року у складі судді Горбань О.Ю. у справі за позовом  ОСОБА_3 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», Голови комісії з припинення Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» Квасній Р. про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
встановив:
У серпні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідачів КНП Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», Голови комісії з припинення Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» Квасній Р. про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що гідно наказу № 1-к від 02.01.2019 зарахований по переводу на посаду лікаря-уролога диспансерного фтизіатричного відділення Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер".
30.06.2020 згідно наказу № 71-к він звільнений із займаної посади у зв`язку із припиненням КЗ ЛОР «Львівський обласний проти туберкульозний диспансер» в результаті реорганізації шляхом приєднання до комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіонульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці, скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпІІ України.
Підставою для видання наказу № 71-к стали: рішення Львівської обласної ради XX чергової сесії У1І скликання від 10.09.2019 № 874 «Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області», наказ ЛОР УМСВ від 18.03.2020 № 80-3 «Про комісію з припинення КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер»; персональне попередження про можливе майбутнє вивільнення від 01.10.2019.
01 жовтня 2019 року він отримав персональне попередження про можливе майбутнє вивільнення. Даним персональним попередженням позивача також повідомлялось, що після затвердження нового штатного розпису адміністрацією Центру легеневого здоров`я, йому будуть запропоновані посади в межах його спеціалізації та кваліфікації. Проте, вакантні посади йому запропоновані не були. Оцінка його переважного права на залишення на роботі не проводилась, згода профспілкової організації на його звільнення надана не була.
З 02.07.2020 по 23.07.2020 позивач знаходився на амбулаторному лікуванні. Вважає наказ Голови комісії з припинення Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» про звільнення № 71-К від 30.06.2020 протиправним, незаконним, просив такий скасувати.
Крім того, просив поновити його на посаді, рівнозначній лікаря-уролога диспансерного фтизіатричного відділення КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.06.2020, відшкодувати судові витрати і 40 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради "Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр", Голови комісії з припинення КЗ ЛОР "Львівський обласний протитуберкульозний диспансер" Квасній Р. про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.
Рішення оскаржив позивач ОСОБА_3 , з висновками суду не погоджується, на переконання апелянта такі висновки не відповідають матеріалам справи, а при ухваленні рішення судом не правильно засновані норми матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі зазначає, що зважаючи на оскаржуваний наказ № 71-к від 30 червня 2020 року він був звільнений із займаної посади у зв`язку із реорганізацією КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», шляхом приєднання такого до КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», яке супроводжувалося скороченням чисельності або штату працівників. Таке звільнення допускається з огляду на ч. 4 ст. 39 КЗпП України, де закріплене правило, згідно якого у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації, в тому числі приєднання, дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можлива лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.
Таким чином, законодавство про працю передбачає припинення трудового договору у зв`язку із реорганізацією юридичної особи, за умови, що така реорганізація супроводжується скороченням чисельності та штату працівників. Підставою вивільнення в такому випадку є реорганізація підприємства, натомість скорочення чисельності та штату – вторинне щодо проведення такої реорганізації.
З врахуванням змісту персонального повідомлення про можливе вивільнення, яке йому вручено 01 жовтня 2019 року, його звільнення мало відбутися у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, зокрема реорганізації КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», шляхом приєднання такого до КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» за умови, що це супроводжувалось скороченням чисельності чи штату працівників. Також просить зауважити, що його вивільнення мало відбутися у момент припинення державної реєстрації диспансеру як юридичної особи, про що йдеться у персональному повідомленні.
Однак, наказом про звільнення від 30.06.2020 закріплена інша підстава припинення з ним трудового договору – зміни в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» без врахування реорганізації диспансеру.
На переконання апелянта, його звільнено не у зв`язку із реорганізацією КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» шляхом приєднання до КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», а у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці, зокрема скорочення штату працівників КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер».
Звертає увагу, що КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» був самостійною юридичною особою до 27 липня 2020 року, що підтверджується витягом з Реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських організацій, а з 28 липня 2020 року такого закладу не існує, підприємство припинило своє існування у зв`язку із приєднанням до КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр».
Правовим наслідком реорганізації КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» є перехід всіх прав та обов`язків в порядку правонаступництва до нової юридичної особи не тільки в частині майна і майнових прав та обов`язків, а й у трудових відносинах.
Апелянт вважає, що Сихівський районний суд м. Львова у рішенні від 18 березня 2021 року прийшов помилкового висновку про те, що його права не були порушені, оскільки звільнення відбулося із зовсім іншої підстави, передбаченої п. 1 ст. 40 КЗпП України, при цьому звільняти необхідно було у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці, а саме реорганізацією КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» шляхом приєднання до КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр».
Крім цього, одним із питань, яке повинен був з`ясувати суд першої інстанції, було чи дійсно у відповідача мали зміни в організації виробництва та які цьому є докази.
Апелянт погоджується з тим, що наявна у справі копія рішення Львівської обласної ради № 874 від 10 вересня 2019 року дає підстави для висновку, що дійсно мали зміни в організації виробництва та праці КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», оскільки його власник Львівська обласна рада своїм рішенням передбачила припинення диспансеру, відтак і звільняти його необхідно було зважаючи на реорганізацію диспансера.
Крім цього, одночасно із повідомленням про можливе вивільнення йому повинні були запропонувати роботу, яку він міг би виконувати з огляду на спеціальність, кваліфікацію, а також будь яку іншу роботу (з огляду на освіту), яку він міг би виконувати у будь якому підрозділі відповідача, починаючи з дня повідомлення та завершуючи днем звільнення, однак цього зроблено не було.
Також, суд першої інстанції не взяв до уваги його пояснення щодо членства у профспілці, оскільки рішення базується на доводах відповідача, який обґрунтував його неучасть у профспілковій організації КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» несплатою членських внесків, однак несплата таких внесків ще не означає його вибуття із числа учасників профспілкової організації.
Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 березня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 , а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 березня 2021 року залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції врахував, що у зв"язку з припиненням діяльності у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, відбулось скорочення чисельності штату працівників, позивач попереджався про наступне вивільнення за два місяці, з моменту попередження про наступне вивільнення та до дати звільнення у відповідача були відсутні вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачу за його кваліфікацією та освітнім рівнем лікаря-уролога, лікаря-отоларинголога, тому суд прийшов висновку, що відповідачем не порушено вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника.
Крім того, суд прийняв доводи представника відповідача про те, що позивач на день звільнення не був членом профспілкової організації КЗ ЛОР “Львівський обласний протитуберкульозний диспансер”, що підтверджується відсутністю відрахувань профспілкових внесків із заробітної плати позивача. 
Також, суд відмовив у задоволенні решти позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки лише в разі прийняття рішення про поновлення на посаді та скасування оскаржуваного наказу, суд стягує з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).
Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. 
Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).
Судом першої інстанції встановлено, що позивач  ОСОБА_3 згідно із наказом №1-к. 02.10.2019, зарахований по переводу на посаду лікаря - уролога диспансерного фтизіатричного відділення Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» (а.с.16-19).
Відповідно до наказу від 30.06.2020 № 71-К “Про звільнення працівників 1 фтизіатричного відділення у зв`язку зі скороченням штату працівників”, позивач ОСОБА_3 , лікар-уролог, звільнений з роботи з 01.07.2020 у зв`язку з зміною в організації виробництва і праці, скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування згідно п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.9).
З акту “Про передачу трудових книжок працівників” від 18.07.2020 встановлено, що позивач ОСОБА_3 ознайомлений з наказом звільнення та отримав трудову книжку 24.07.2020.
Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз`яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Судом встановлено, що рішенням Львівської обласної ради від 10.09.2019 № 874 «Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області», вирішено припинити КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», шляхом приєднання до комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» (а.с.10-12).
Як зазначив представник відповідача КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» у відзиві на позовну заяву, припинення діяльності КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» зумовлено стартом другого етапу медичної реформи, цей заклад не був перетворений в організаційно-правову форму комунального некомерційного підприємства, тому не отримав жодного фінансування від Національної служби здоров`я України, а відтак не мав жодної можливості здійснювати свою діяльність з надання медичної допомоги населенню.
Згідно із Витягом з ЄДРПОУ, КЗ ЛОР “Львівський обласний протитуберкульозний диспансер” припинено 27.07.2020 на підставі рішення про реорганізацію, правонаступником зазначено Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради “Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр (а.с. 238-241).
Колегія суддів виходить з того, що безспірно встановленим є факт проведення змін в організації виробництва і праці КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», шляхом його реорганізації та приєднання до комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» відповідно до рішення Львівської обласної ради від 10.09.2019 № 874.
В свою чергу, положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (статті 49-2 КЗпП України).
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Позивача ОСОБА_3 персонально попереджено, що з моменту припинення державної реєстрації КЗ ЛОР “Львівський обласний протитуберкульозний диспансер” як юридичної особи, можливе майбутнє вивільнення відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, із наданням відповідних компенсацій. Зазначено, що вакантні посади йому будуть запропоновані після затвердження нового штатного розпису адміністрацією комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр». З даним попередженням ОСОБА_3 ознайомлений 01.10.2019 (а.с.13)
З матеріалів справи встановлено, що з моменту попередження позивача про звільнення та до дати звільнення у відповідача КЗ ЛОР “Львівський обласний протитуберкульозний диспансер” були відсутні вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачу за його кваліфікацією та освітнім рівнем.
При цьому, станом на дату винесення наказу від 30.06.2020 № 71-К “Про звільнення працівників 1 фтизіатричного відділення у зв`язку зі скороченням штату працівників”, згідно із яким позивач ОСОБА_3 звільнений з посади лікар-уролог з 01.07.2020, у КЗ ЛОР “Львівський обласний протитуберкульозний диспансер” були відсутні будь які посади у штатному розписі, відтак жодних вакантних посад на день звільнення не було, тому не було можливості запропонувати вакантну посаду позивачу.
Крім цього, до штату КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» не увійшла жодна посада припиненого КЗ ЛОР “Львівський обласний протитуберкульозний диспансер”, оскільки станом на 01.08.2020 штатний розпис цього підприємства становив 662 посади працівників, тоді як станом на 01.07.2020 штатний розпис підприємства складав 827 посад.
Також, згідно із Інформацією про спискову чисельність штатних працівників КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» станом на 01.10.2019, 01.01.2020, 01.04.2020, 01.07.2020 відсутні будь які вакантні посади.
Наведене спростовує доводи апелянта про те, що одночасно із повідомленням про можливе вивільнення та завершуючи днем звільнення йому не запропонували роботу, яку він міг би виконувати з огляду на спеціальність, кваліфікацію, а також будь яку іншу роботу (з огляду на освіту), яку він міг би виконувати у будь якому підрозділі відповідача, оскільки у зазначений період у відповідача КЗ ЛОР “Львівський обласний протитуберкульозний диспансер” були відсутні будь які вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачу за його кваліфікацією та освітнім рівнем, а також станом на день звільнення були відсутні будь які вакантні посади у правонаступника цього підприємства КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр».
Що стосується доводів апелянта про те, що його звільнено не у зв`язку із реорганізацією КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» шляхом приєднання до КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», а у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці, зокрема скорочення штату працівників КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», колегія суддів звертає увагу на таке.
Зі змісту пункту 1 статті 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.
При цьому вживані в цій нормі поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» – стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.
Правовим наслідком реорганізації підприємства є перехід всіх прав та обов`язків в порядку правонаступництва до нової (іншої) юридичної особи не тільки в частині майна і майнових прав та обов`язків, а й у трудових відносинах.
Колегія суддів звертає увагу, що у преамбулі оспорюваного наказу№ 71-к від 30.06.2020 «Про звільнення працівників 1 фтизіатричноговідділення у зв`язку із скороченням штату працівників» зазначено, що цей наказ видається на підставі рішення Львівської обласної ради ХХ чергової сесії УП скликання від 10.09.2019 № 874 «Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області», наказу ЛОР УМСВ від 18.03.2020 № 80-3 «Про комісію з припинення КЗ ЛОР “Львівський обласний протитуберкульозний диспансер” в результаті реорганізації шляхом приєднання до комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр».
Відтак, зважаючи на повний зміст оспорюваного наказу№ 71-к від 30.06.2020 «Про звільнення працівників 1 фтизіатричноговідділення у зв`язку із скороченням штату працівників», позивач був звільнений із займаної посади у зв`язку із реорганізацією КЗ ЛОР “Львівський обласний протитуберкульозний диспансер” шляхом його приєднання до КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», яке власне супроводжувалося зміною в організації виробництва і праці, скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування, що спростовує вказані вище доводи апелянта.
Також, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні позивача роботодавцем не порушено вимоги статті 43 КЗпП України щодо отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації.
Зокрема, за приписами ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
27 вересня 2019 року директор КЗ ЛОР «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер” направив на адресу голови первинної профспілкової організації цього підприємства повідомлення про припинення підприємства шляхом приєднання до КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», а також про те, що з моменту припинення державної реєстрації диспансеру, як юридичної особи, можливе майбутнє вивільнення працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Одночасно просив провести засідання профспілкової організації та адміністрації КНП ЛОР «РФПКДЦ» з проведення консультації та вироблення заходів, спрямованих на пом`якшення несприятливих наслідків звільнення працівників у зв`язку з припиненням КЗ ЛОР «ЛОПТД» (а.с.23).
Крім цього, суд першої інстанції врахував, що позивач на день звільнення не був членом профспілкової організації КЗ ЛОР “Львівський обласний протитуберкульозний диспансер”, що підтверджується відсутністю відрахувань профспілкових внесків із заробітної плати позивача. 
При цьому, як суду першої інстанції, так і апеляційному суду позивачем не надано жодних доказів про те, що ОСОБА_3 був членом профспілкової організації, відтак інформація, надана представником відповідача, належними доказами не спростована, а тому у КЗ ЛОР “Львівський обласний протитуберкульозний диспансер” була відсутня необхідність звертатися із поданням до виборного органу первинної профспілкової організації про надання згоди на звільнення працівника ОСОБА_3 .
Встановивши, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, позивач попереджався про наступне вивільнення за два місяці від дати попередження, з моменту попередження позивача про звільнення та до дати звільнення у відповідача КЗ ЛОР “Львівський обласний протитуберкульозний диспансер” були відсутні вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачу за його кваліфікацією та освітнім рівнем, а також до штату КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» не увійшла жодна посада припиненого КЗ ЛОР “Львівський обласний протитуберкульозний диспансер”, у вказаному підприємстві станом на 01.10.2019, 01.01.2020, 01.04.2020, 01.07.2020 відсутні будь які вакантні посади, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не порушено вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника.
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України, апелянтом не надано.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення , а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Підстави для зміни розподілу судових витрат, визначені ст. 141 ЦПК України, відсутні.
Керуючись ст.ст. 259,  367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 березня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 грудня 2021 року.

Головуючий:                                                                            А.В. Ніткевич   

Судді:                 С.М. Бойко
        
                                                                                                         С.М. Копняк