ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 листопада 2021 року                                                                              
м. Київ                                                          
 
справа №221/4097/19
провадження № 51-3697км21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі - Суд):
 
головуюча                                                     ОСОБА_1 ,
судді:                                                              ОСОБА_2 ,
                                                                                  ОСОБА_3 , 
 
секретар судового засідання                             ОСОБА_4 ,
учасники судового провадження:
прокурор                                                                  ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Донецької обласної прокуратури на вирок Волноваського районного суду Донецької області від 28 січня 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 25 травня 2021 року в  кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019050630000827, стосовно 
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася на хуторі Привольному Волноваського району Донецької області, проживає в АДРЕСА_1 ,
 
засудженої за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 213 Кримінального кодексу України (далі – КК України). 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, виклав вимогу про зміну судових рішень у частині призначеного покарання та звільнення засудженої від покарання, постановивши вважати ОСОБА_6 засудженою за ч.1 ст.213 КК України без призначення покарання.
Свої доводи прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції неправильно призначив ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі, оскільки на момент ухвалення вироку засудженій виповнилось повних 60 років, тобто вона є особою, яка відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» досягла пенсійного віку, тому до неї не може бути застосовано покарання у виді обмеження волі.
Вказує, що суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_6 вказане покарання, застосував закон, який не підлягав застосуванню, що є неправильним  застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та відповідно  до вимог статей 413, 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі-КПК України) є підставою для зміни судового рішення.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції та не змінив вироку.
Водночас вказує, що виправні роботи, які також передбачені санкцією ч.1 ст.213 КК України, не може бути застосовано до ОСОБА_6 , оскільки відповідно до вимог ч.2 ст.57 КК України їх заборонено призначати особам, які досягли пенсійного віку 
Крім того, зазначає, що штраф як один із видів покарання, передбачених санкцією ч. 1 ст.213 КК України, також не може бути застосований до     ОСОБА_6 , оскільки в апеляційній скарзі прокурора не вказувалось на необхідність посилення покарання та призначення їй реального покарання у виді штрафу.
Стверджує, що жодне з покарань, передбачених у санкції ч. 1 ст.213 КК України, не може бути призначене ОСОБА_6 , тому відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд повинен закрити справу і звільнити особу від кримінальної відповідальності або постановити обвинувальний вирок і звільнити засуджену від покарання.
 
Зміст судових рішень, у тому числі оскарженого, і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Волноваського районного суду Донецької області від 28 січня                2021 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального  проступку, передбаченому ч.1 ст.213 КК України, та призначено їй покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком тривалістю 1 рік.
Відповідно до ст. 76 КК України покладено на неї такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти вказаний орган про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено долю речових доказів.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 25 травня 2021 року апеляційну скаргу прокурора задоволено, вирок Волноваського районного суду Донецької області від 28 січня 2021 року змінено в частині вирішення питання щодо речових доказів. Речові докази у кримінальному провадженні, а саме 325 кілограмів брухту чорних металів, брухт міді вагою 1,8 кілограма, брухт латуні вагою 3,25 кілограма та напольні ваги конфісковано у власність держави.
В іншій частині вирок залишено без зміни.
 
ОСОБА_6 визнано винуватою в тому, що вона не зареєстрована в установленому законом порядку як суб`єкт господарювання, що має право на здійснення операцій з металобрухтом, а є фізичною особою, яка не мала ліцензії на здійснення операцій з металобрухтом і не мала права на здійснення операцій з металобрухтом та права займатися прийомом від населення металобрухту, в період з 2016 року до 27 травня 2019 року, діючи з корисливих мотивів, переслідуючи умисел на порушення порядку здійснення операцій з металобрухтом, з порушенням вимог статті 4 Закону України від 05 травня             1999 року «Про металобрухт» за місцем свого мешкання на АДРЕСА_1 незаконно займалася прийомом від громадян брухту кольорових та чорних металів з використанням ваг, скуповувала металобрухт за ціною 4,2 грн за кілограм чорних металів, 105 грн за кілограм міді, 70 грн за кілограм латуні. Вказаний брухт металів ОСОБА_6 зберігала за вказаною адресою для подальшого збуту.
Зокрема, 14 травня 2019 року о 18:00 ОСОБА_6 , перебуваючи за вказаною адресою, умисно, незаконно, порушуючи чинне законодавство, прийняла від ОСОБА_7 побутовий брухт чорного металу вагою 4 кілограми на загальну суму 16 грн.
Також 24 травня 2019 року о 17:00 ОСОБА_6 , перебуваючи за вказаною адресою, умисно, незаконно, порушуючи чинне законодавство, прийняла від ОСОБА_8 побутовий брухт чорного металу вагою 22 кілограми на загальну суму 90 грн.
27 травня 2019 року об 11:00 ОСОБА_6 , перебуваючи за вказаною адресою, умисно, незаконно, порушуючи чинне законодавство, прийняла від              ОСОБА_9 побутовий брухт чорного металу вагою 105 кілограмів на загальну суму 420 грн.
27 травня 2019 року о 12:35 при проведенні обшуку за вказаною адресою, де мешкає ОСОБА_6 , працівниками поліції було виявлено та вилучено брухт чорного металу вагою 325 кілограмів, брухт міді вагою 1,8 кілограма, брухт латуні вагою 3,25 кілограмів та напольні ваги.
Дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч.1 ст. 213 КК України як здійснення прийому брухту кольорових і чорних металів фізичною особою, відомості про яку не включено до переліку суб`єктів господарювання, організація незаконного пункту прийому та схову металобрухту.
 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор підтримав свою касаційну скаргу та просив задовольнити її в повному обсязі.
Засуджена ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилася, хоча була належним  чином повідомлена про дату та час судового розгляду.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.
Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Положеннями ч. 1 ст. 413 КПК України передбачено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягав застосуванню; 2)  застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 і правильність кваліфікації її дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.
 
Щодо неправильного застосування закону України про кримінальну  відповідальність
Доводи прокурора щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій закону України про кримінальну відповідальність, а саме призначення ОСОБА_6 як особі, яка досягла пенсійного віку, покарання у виді обмеження волі, є обґрунтованими.
Так, положеннями ч. 3 ст. 61 КК України встановлено, що обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.
Як убачається зі змісту вироку, місцевий суд при визначенні виду та міри покарання врахував ступінь тяжкості вказаного правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до кримінальних проступків, дані про особу засудженої, яка офіційно не працевлаштована, обставини, що пом`якшують покарання, та дійшов висновку, що покарання у вигляді обмеження волі в межах санкції, передбаченої ч.1 ст.213 КК України, із застосуванням статей 75, 76 КК України буде необхідним та достатнім покаранням для виправлення засудженої та попередження здійснення нею нових кримінальних правопорушень.
Однак суд першої інстанції не врахував того, що на момент ухвалення вироку засудженій ОСОБА_6 виповнився 61 рік, тобто вона досягла пенсійного віку, тому місцевий суд повинен був визнати ОСОБА_6 винуватою у вчиненні вказаного злочину без призначення покарання.
Таким чином, призначаючи засудженій, яка досягла пенсійного віку, покарання у виді обмеження волі, суд першої інстанції порушив вимоги ч. 3 ст. 61 КК України та застосував закон, який не підлягав застосуванню.
Суд апеляційної інстанції також не звернув увагу на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та не змінив вироку.
Водночас Суд погоджується із твердженням прокурора про те, що виправні роботи як одне із передбачених покарань у санкції ч.1 ст.213 КК України не може бути призначене ОСОБА_6 відповідно до вимог ч.2 ст.57 КК України як особі, яка досягла пенсійного віку.
Також Суд погоджується з доводами касаційної скарги прокурора щодо неможливості призначення ОСОБА_6 штрафу як одного із видів покарання, передбачених санкцією ч.1 ст.213 КК України, оскільки в апеляційній скарзі прокурора не вказувалось на необхідності посилення покарання та призначення їй реального покарання у виді штрафу, чим фактично було б  погіршено її становище. 
Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7                        від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання»  суд не вправі перейти до більш м`якого виду покарання у випадках, коли санкцією закону, за яким засуджується особа, передбачено лише такі покарання, які з огляду на її вік чи стан не можуть бути до неї застосовані. У 
таких випадках суд, за наявності до того підстав, повинен закрити провадження і звільнити особу від кримінальної відповідальності або постановити обвинувальний вирок і звільнити засудженого від покарання.
Таким чином, у цьому кримінальному провадженні встановлено, що місцевим судом при призначенні покарання допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Ураховуючи положення ст. 437 КПК України, вимоги ч. 3 ст. 61 КК України та законодавчу заборону погіршення становища засудженого й за відсутності такого касаційного приводу, Суд дійшов висновку про необхідність зміни судових рішень та звільнення ОСОБА_6 на підставі ч. 1 ст. 74 КК України від призначеного покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
За таких обставин вирок Волноваського районного суду від 28 січня 2021 року та ухвала Донецького апеляційного суду від 25 травня 2021 року стосовно   ОСОБА_6 підлягають зміні, а касаційна скарга прокурора - задоволенню.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 437, 438, 441, 442 КПК України, Суд
 
ухвалив:
Касаційну скаргу заступника керівника Донецької обласної прокуратури задовольнити.
Вирок Волноваського районного суду від 28 січня 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 25 травня 2021 року стосовно ОСОБА_6 - змінити.
На підставі ч. 1 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_6 від призначеного             за ч. 1 ст. 213 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
ОСОБА_6 вважати засудженою за ч.1 ст.213 КК України без призначення покарання. 
В іншій частині судові рішення стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни.
 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                               ОСОБА_3