ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року м. Херсон
справа № 666/6983/15-ц
провадження № 22-ц/819/1584/21
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (суддя-доповідач) суддів:	Пузанової Л.В., Склярської І.В., Чорної Т.Г.	
секретар 	Автонагова Ю.В.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Майдан С.І. від 16 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
встановив:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, зазначаючи, що 08.07.2002 року уклала з відповідачем договір позики, за умовами якого передала ОСОБА_1 , з яким перебуває у родинних відносинах, в борг грошові кошти в сумі 500 доларів США, про що останній видав відповідну боргову розписку.
Посилаючись на невиконання відповідачем зобов`язань щодо повернення позики, позивач просила суд стягнути із ОСОБА_1 на її користь суму боргу в розмірі 11 445 грн, проценти за користування позикою за період з 08 липня 2002 року по 31 грудня 2015 року в розмірі 13 584 грн 07 коп., а також витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу. 
Рішенням суду від 16 червня 2021 року позов задоволено частково та постановлено:
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 08.07.2002 року в розмірі 23 733,95 грн, з яких: 11 445 грн – основна сума заборгованості; 12 288,95 грн – відсотки за користування грошовими коштами за договором позики, а також судові витрати у розмірі 987,20 грн., які складаються з: судового збору у розмірі 487,20 грн та витрат на правову допомогу в розмірі 500 грн. 
У решті позовних вимог відмовлено
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції щодо наявності між сторонами грошових зобов`язань, які випливають із договору позики, та як наслідок - підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати грошових коштів, не відповідають обставинам справи, наданим доказам, зокрема, розписка позичальника не містить відомостей щодо факту передачі грошей та змісту зобов`язань боржника, що свідчить про відсутність між сторонами правовідносин, які випливають із договорів позики.
Крім того зазначив, що суд, встановивши строк повернення позики, не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, про поновлення якого позивач заяви не подавала, а тому у задоволенні позову суд повинен був відмовити внаслідок пропуску строку позовної давності.
Вважає необґрунтованим рішення суду в частині стягнення відсотків за користування невизначеною валютою, без доказів укладення договору позики.
Також зазначив, що призначені судом першої інстанції за його клопотанням судова експертиза проведена не була внаслідок відсутності у нього коштів для оплати її занадто високої вартості, що унеможливлює реалізацію ним права на справедливий суд та права на подання доказів.
Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що факт укладення сторонами договору позики та факт невиконання відповідачем обов`язку щодо повернення позивачці позичених грошових коштів підтверджено належними та достатніми доказами, тому вимоги останньої є обґрунтованими, в тому числі в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами з часу набрання законної сили ЦК України в редакції Закону №435-ІУ від 16.01.2003 року і до дня пред`явлення вимоги про повернення позики-10.12.2015 року.
В процесі розгляду справи суд встановив, що 08.07.2002 року ОСОБА_1 видав розписку в тому, що позичає у своєї тітки ОСОБА_2 500 доларів для купівлі автомобіля та обіцяє повернути гроші найближчим часом.
Справжність підпису ОСОБА_1 на борговій розписці підтверджено висновком експерта від 29.01.2020 року №354-ПТ, наданим Херсонським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром на виконання ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 21.08.2019 року.
Оригінал боргової розписки знаходиться у позивачки.
10 грудня 2015 року ОСОБА_2 направила на адресу ОСОБА_1 письмову вимогу про повернення суми позики в розмірі 500 доларів США протягом тридцяти днів з моменту пред`явлення вимоги.
Відповідач укладення договору позики і видачу боргової розписки заперечує та про виконання боргових зобов`язань на користь позивачки не заявляє, а заявив про застосування позовної давності, вважаючи її такою, що сплила.
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Аналогічні положення містив ЦК УРСР в редакції, що діяла на час укладення сторонами договору позики, у статтях 161, 216.
Відповідно до вимог статті 374 ЦК УРСР 1963 року, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.
Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.
За приписами статті 375 ЦК України 1963 року договір позики на суму понад п`ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі, а статтею 376 цього Кодексу передбачалося, що позичальник вправі заперечувати договір позики за його безгрошовістю, доводячи, що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж зазначено в договорі.
В тих випадках, коли договір позики повинен бути укладений у письмовій формі (стаття 375 цього Кодексу), заперечення його за безгрошовістю шляхом свідоцьких показань не допускається, за винятком випадків кримінально карних дій.
Аналогічні положення щодо умов та форми договору позики містить нині діючий ЦК України.
Так, частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, як факт укладення договору позики у спірних правовідносинах, так і заперечення його за безгрошовістю, підлягає доказуванню лише за допомогою письмових доказів.
Враховуючи, що позивачка у підтвердження укладення із відповідачем договору позики надала письмовий доказ-боргову розписку, в якій викладені істотні умови цієї угоди як щодо отримання позики в сумі 500 доларів, так і обов`язку позичальника цю позику повернути, а відповідач свої заперечення щодо безгрошовості договору письмовими доказами не підтвердив, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правовідносини між сторонами виникли із договору позики.
Правильними колегія суддів вважає також висновки суду про те, що в борговій розписці, яку ОСОБА_1 видав ОСОБА_2 8.07.2002 року, не встановлений строк виконання зобов`язань, оскільки відповідно до статті 85 ЦК України 1963 року, який регулює спірні правовідносини за часом їх виникнення, порядок обчислення строків позовної давності та інших строків, встановлених цим Кодексом, визначається статтями 86 і 87 Цивільного процесуального кодексу Української РСР.
В свою чергу, відповідно до наведених норм процесуального права, строки, встановлені в законі або визначені судом, обчислюються роками, місяцями і днями.
Строк може визначатись також вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
При цьому строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку.
Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця.
Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.
Перебіг строку, визначеного вказівкою на подію, яка повинна неминуче наступити, починається наступного дня після настання події.
Аналогічні положення щодо поняття строку та терміну викладені у статтях 251-254 нині діючого ЦК України.
Відповідно до статті 165 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення спірного договору позики, якщо строк виконання зобов`язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час.
Боржник повинен виконати таке зобов`язання в семиденний строк з дня пред`явлення вимоги кредитором, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із закону, договору або змісту зобов`язання.
Згідно зі статтею 530 нині діючого ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Оскільки зазначений у борговій розписці ОСОБА_1 обов`язок позичальника повернути позику у найближчий час не містить вказівки на рік, місяць, день чи подію, яка повинна неминуче настати, строк виконання зобов`язання за цим договором позики вважається не встановленим, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про право позивачки як кредитора вимагати його виконання в будь-який час.
З огляду на викладене, та зважаючи на те, що таку вимогу ОСОБА_2 направила на адресу ОСОБА_1 лише 10 грудня 2015 року, правильними є висновки суду про те, що права та обов`язки за спірним договором позики, хоч і виникли у сторін під час дії ЦК УРСР 1963 року, який втратив чинність з 01.01.2004 року, однак продовжували існувати після набрання чинності ЦК України в редакції Закону №435-ІУ від 16 січня 2003 року, тому до них застосовуються положення цього Кодексу відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Обґрунтовано дійшовши висновку про те, що за діючим в Україні на час укладення сторонами договору позики законодавством договори позики між фізичними особами були безпроцентними, так як згідно із статтею 170 ЦК УРСР 1963 року проценти по грошових та інших зобов`язаннях не допускалися, за винятком операцій кредитних установ, зобов`язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 1048 ЦК України, згідно із якими позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Однак, стягнувши із відповідача на користь позивачки проценти у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, за користування позикою, предметом якої є іноземна валюта (долари США), суд не врахував, що за змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року№ 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.
НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV).
Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.
Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУвстановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.
Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.
Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.
Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.
Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.
Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.
Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.
Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.
Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.
Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
До такого висновку дійшов Верховний Суд, виклавши його, зокрема у постанові Великої Палати від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, та який відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України суд має враховувати при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Оскільки суд на наведені положення норм матеріального права та висновки Верховного Суду не зважив та дійшов до неправильного висновку щодо права позивачки на отримання процентів за користування позикою, колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування позикою у розмірі 12 288,95грн.
У зв`язку з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення про відмову у стягненні відсотків за користування позикою, це ж рішення суду в частині визначення загального розміру грошових коштів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає зміні із зменшенням розміру визначеної до стягнення суми заборгованості за договором позики із 23 733,95грн до 11 445грн (23 733,95-12 288,95).
В решті частині рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень статті 13 ЦПК України, якою визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Оскільки позивачка заявила вимоги про стягнення суми позики, яка надавалася у доларах США, визначивши її розмір у гривневому еквіваленті за офіційним курсом, встановленим Національним банком України станом на 10.12.2015 року, із розрахунку 2 289,4918 грн за 100 доларів США, що є меншим за встановлений НБУ курс на час ухвалення рішення судом, та не заявляла про стягнення боргу в іноземній валюті, колегія суддів не вбачає підстав як для застосування до спірних правовідносин частини другої статті 533 ЦК України, так і висновків Верховного Суду, викладених у його постановах щодо стягнення з позичальника на користь позикодавця заборгованості в іноземній валюті (постанови ВП ВС від 16.01.2019 року у справах №373/2054/16 та №464/3790/16-ц).
Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних та достатніх доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.
Зокрема, доводи скаржника щодо нібито сфальсифікованої позивачкою боргової розписки відповідача, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки наведений факт не підтверджений належними доказами та спростований висновками судової почеркознавчої експертизи від 27.12.2019 року №354-ПГ.
Не підтверджує заперечень відповідача щодо видачі боргової розписки і подана ним додатково до суду апеляційної інстанції довідка про проведене з ним психофізіологічне дослідження з використанням поліграфа, яка була прийнята судом апеляційної інстанції відповідно до наданих йому статтею 367 ЦПК України повноважень та вимог статті 2 ЦПК України щодо завдання та основних засад цивільного судочинства, оскільки наведене вище дослідження не є визначеним статтею 76 ЦПК України засобом, за допомогою якого судом встановлюються дані, які підтверджують наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та не є письмовим доказом в розумінні статті 95 ЦПК України чи висновком експерта в розумінні статті 102 ЦПК України, в той час як заперечення договору позики за безгрошовістю відповідно до норм цивільного права може підтверджуватися лише письмовими доказами або висновками експертів щодо боргового документа. Виняток становлять кримінально карні дії, які у спірних правовідносинах не встановлені(стаття 376 ЦК УРСР 1963року).
Та обставина, що у борговій розписці відсутня вказівка на те, долари якої країни є предметом позики у спірних правовідносинах, не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову, враховуючи, що відповідач не вказує на іншу країну, валюта якої ним позичалася, в той час як найбільш поширеною іноземною валютою, яку використовують в Україні, є саме долари США.
Не спростовує висновків суду першої інстанції і посилання скаржника на статтю 169 ЦК УРСР 1963 року щодо валюти грошових зобов`язань, оскільки на час виникнення спірних правовідносин в Україні питання щодо використання іноземної валюти було врегульовано Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Зокрема, Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.
У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. 
Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Необґрунтованими колегія суддів вважає також доводи скаржника щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності за його заявою, оскільки, як зазначалося вище, строк виконання зобов`язань у спірних правовідносинах встановлений сторонами не був, тому відповідно до статті 165 ЦК УРСР 1963 року та статті 530 ЦК України позивачка як кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судові витрати позивачки у цій справі складаються із сплаченого нею при поданні позовної заяви судового збору у розмірі 487грн 20 коп. та витрат на правову допомогу в розмірі 500 грн, клопотань щодо зменшення якого від відповідача не надходило(а. с. 3, т.1).
За приписами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в результаті скасування судом апеляційної інстанції рішення суду в частині позовних вимог про стягнення відсотків за користування грошовими коштами (позикою) та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні наведеної вимоги, рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні із зменшенням визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивачки судового збору із 487,20грн до 222,65грн (позов задоволено на 45,7% (11 445х100:25 029,07), (487,20х45,7:100)).
Крім того, пропорційно до задоволених позовних вимог із позивачки на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним при поданні апеляційної скарги, у розмірі 396 грн 82 коп.(730,80х54,3:100).
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375, 376 ЦПК України, суд
постановив: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 червня 2021 року в частині задоволення позову про стягнення відсотків за користування грошовими коштами (позикою) скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування позикою у розмірі 12 288,95грн відмовити.
Це ж рішення суду в частині визначення загального розміру грошових коштів, які підлягають стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши розмір визначеної до стягнення суми заборгованості за договором позики із 23 733,95грн до 11 445грн (одинадцяти тисяч чотирьохсот сорока п`яти гривень), а розмір визначеного до стягнення із відповідача на користь позивача судового збору із 487,20грн до 222,65грн (двохсот двадцяти двох гривень 65коп.) та відповідно визначений до стягнення на користь позивача загальний розмір судових витрат - із 987,20грн до 722,65грн (семисот двадцяти двох гривень 65коп.).
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені ним на сплату судового збору при поданні апеляційної скарги в розмірі 396,82грн (триста дев`яносто шість гривень 82 коп.).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.
Головуючий                              Л. В. Пузанова

Судді:                                                                 І. В. Склярська

                         Т. Г. Чорна

Повний текст постанови складено 12 листопада 2021 року

Суддя Л. В. Пузанова