УХВАЛА
20 жовтня 2021 року
м. Київ
провадження № 13-195зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,  
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 ,  ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,  ОСОБА_13 ,  ОСОБА_14 ,  ОСОБА_15 
розглянула заяву засудженого ОСОБА_16 про перегляд за виключними обставинами на підставі пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) вироку Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 6 жовтня 2000 року та ухвали Верховного Суду України від 11 січня 2001 року і
встановила:
Як убачається з матеріалів провадження за заявою, вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 6 жовтня 2000 року, з урахуванням ухвали Верховного Суду України від 11 січня 2001 року, ОСОБА_16 було засуджено за пунктами «е», «з» ст. 93 Кримінального кодексу України 1960 року до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 11 березня 2021 року в  справі «Дембо та інші проти України» (заява № 2778/18 та 46 інших, у тому числі ОСОБА_16 ) констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) стосовно довічного ув`язнення без  перспективи звільнення. ЄСПЛ постановив, що сам факт визнання існування порушення вже є достатньою справедливою сатисфакцією. 
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, а також на рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021, ОСОБА_16 звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі – Велика Палата) із заявою про перегляд згаданих вироку й ухвали за виключними обставинами. На думку засудженого, установлене щодо нього порушення ст. 3 Конвенції та визнання неконституційними окремих положень статей 81, 82  Кримінального кодексу України (далі – КК) слугують підставами для скасування оспорюваних рішень у частині покарання й направлення справи на новий судовий розгляд. 
Велика Палата, перевіривши подану заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити з огляду на таке.
У зв?язку з установленням ЄСПЛ у справі «Дембо та інші проти України» порушення ст. 3 Конвенції засуджений ОСОБА_16 раніше звертався до Верховного Суду з питанням перегляду за виключними обставинами ухвал Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2020 року та Вінницького апеляційного суду від 11 листопада 2020 року, постановлених за  наслідком розгляду його клопотання про звільнення від подальшого відбування довічного позбавлення волі. Велика Палата 13 квітня 2021 року відмовила засудженому у відкритті провадження з огляду на характер констатованого ЄСПЛ порушення Конвенції, яке вимагає застосування заходів загального характеру, а не повторного розгляду справи.
Попри це засуджений знову звернувся до Верховного Суду з проханням про поновлення провадження в його справі на тій самій підставі. Велика Палата неодноразово зазначала, що в разі відмови у відкритті провадження в порядку глави 34 КПК повторне звернення з тих самих мотивів суперечить нормам цього Кодексу (ухвали від 19 серпня 2019 року, 20 січня, 7 квітня, 21 вересня 2021 року, провадження № 13-53зво19, № 13-5зво21, № 13-41зво21, № 13-163зво21 відповідно). Наведеного заявник не врахував. Не погоджуючись із видом призначеного покарання, ОСОБА_16 укотре залишив поза увагою, що встановлене ЄСПЛ у рішенні від 11 березня 2021 року порушення ст. 3 Конвенції підлягає усуненню шляхом вжиття заходів не індивідуального, а загального характеру. Тому відсутня підстава для здійснення провадження за виключними обставинами. Таку позицію було докладно відображено в ухвалі Великої Палати від 13 квітня 2021 року.
Що стосується інших доводів засудженого, то Велика Палата вважає за необхідне зазначити наступне.
За змістом п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК установлення неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення є виключною обставиною за умови застосування судом відповідних норм при вирішенні конкретної справи. 
Конституційний Суд України рішенням свого Другого сенату від 16 вересня 2021  року № 6-р(ІІ)/2021 визнав такими, що не відповідають Основному Закону України, положення ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК через неможливість їх застосування до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Верховну Раду України було зобов`язано невідкладно привести вказані статті КК у відповідність до Конституції України, законодавчо унормувати порядок заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення.
Отже, виконання приписів Конституційного Суду України, відображених у рішенні, на яке посилається засуджений, насамперед повинно бути здійснено шляхом унесення Верховною Радою України змін до норм права, котрі регулюють звільнення від відбування покарання та заміну його невідбутої частини більш м`яким, з метою поширення їх дії на такий вид заходу примусу, як довічне позбавлення волі. 
Удосконалення нормативно-правових актів є прерогативою законодавчої влади і  не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України.
Крім того, питання про умовно-дострокове звільнення осіб від відбування призначеного покарання та заміна його невідбутої частини більш м`яким вирішуються під час виконання вироку в порядку ст. 539 КПК, тобто місцевим судом, у межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання. 
З огляду на викладене Велика Палата не має правових підстав для перегляду за виключними обставинами оспорюваних судових рішень. 
Таким чином, у відкритті провадження за зверненням засудженого ОСОБА_16 слід відмовити, а заяву – повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтями 459, 463, 464 КПК, Велика Палата Верховного Суду
постановила:
Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_16 про перегляд за виключними обставинами вироку Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 6 жовтня 2000 року та ухвали Верховного Суду України від 11 січня 2001 року.
Заяву з усіма доданими матеріалами повернути особі, яка їх подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                     ОСОБА_1 
Судді: 
ОСОБА_2                                           ОСОБА_9 
ОСОБА_3                                               ОСОБА_10 
ОСОБА_4                                                ОСОБА_11 
ОСОБА_5                                             ОСОБА_12 
ОСОБА_6                                       ОСОБА_13 
ОСОБА_7                                                      ОСОБА_14 
ОСОБА_8                                             ОСОБА_15