ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

                                                  Головуючий суддя у першій інстанції: Палюх Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року	Львів	Справа № 462/237/17 пров. № А/857/13542/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                                  Бруновської Н.В.
суддів:                                                                      Матковської З.М., Шавеля Р.М.
при секретарі судового засідання:                              Герман О.В.
представника апелянта:                                         Зубович-Яворській О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 16 червня 2021 року у справі № 462/237/17 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
13.01.2017р. ОСОБА_1 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова  з позовом в якому просив суд:
- визнати протиправними дії щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років у відповідності до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону України від 12.07.2001р.). 
-зобов`язати призначити пенсію за вислугу років відповідно до ч.1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону України від 12.07.2001р. № 2663-ІІІ «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру»), на підставі довідки прокуратури Львівської області №18/1532 від 03.01.2017р. про заробіток для нарахування пенсії, в розмірі 90% від суми заробітку за відповідною посадою без обмеження граничного розміру, нарахування призначено з 28.12.2016р.
01.02.2017р. Постановою Залізничного районного суду м. Львова  позов  задоволено.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.11.2017р.  апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова залишено без задоволення, а постанову Залізничного районного суду м. Львова від 01.02.2017р. без змін.
12.04.2021р. ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення до виконання виконавчого листа № 462/237/17.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 16 червня 2021 року заяву задоволено.
Суд першої інстанції поновив ОСОБА_1 строк для пред`явлення виконавчого листа №462/237/17, який виданий 24.11.2020р. Залізничним районним судом м.Львова у справі №462/237/17 до примусового виконання.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, апелянт  Головне управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області подав апеляційну скаргу, в якій просить суд, скасувати ухвалу та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права. 
В судовому засіданні представник апелянта Зубович-Яворська О.Я підтримала апеляційну скаргу з підстав в ній зазначених.
Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.
Із змісту ч.1 ст.373 КАС України видно, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Виконавчий лист, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.
ч.1 ст.376 КАС України передбачено, що стягувачам, які пропустили строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Згідно ч.1  ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
ч.6  ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.
Як видно з матеріалів справи, на виконання судового рішення від 01.02.2017р. Залізничний районний суд м.Львова  на вимогу стягувага ОСОБА_1 24.11.2020р. видав виконавчий лист за № 462/237/17 (а.с.114).
Також  встановлено, що строк пред`явлення виконавчого листа № 462/237/17 до виконання  з роки з наступного дня після набрання постановою законної сили  тобто, до 09.11.2020р.  (а.с. 114)
Чинне законодавство не визначає переліку причин, які є поважними (такими, що не залежали від волі стягувача), та за наявності яких суд може поновити пропущений строк для пред`явлення до виконання виконавчого документа.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що наявні підстави для задоволення заяви про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки стягувач, пропустив строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання з поважних причин. Починаючи з березня 2020р. до даного часу в Україні запровадженні заходи спрямовані на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). При цьому, стягувач з серпня 2020р. – вересень 2020р. переніс короновірусну хворобу (COVID-19), та потребував відповідної реабілітації до грудня 2020р. Також, останній здійснював постійний нагляд за хворими дітьми, яких виховує самостійно, що підтверджується медичними документами, які знаходяться у матеріалах справи. Дані обставини були об`єктивною перешкодою для пред`явлення виконавчого листа до виконання в межах строку його пред`явлення до виконання, що не спростував апелянт.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 2а-12192/09/0470; від 21.08.2018р. у справі № 804/7373/15.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції. 
Керуючись ст.243,250,310,315,316,321,322,325,328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 16 червня 2021 року у справі № 462/237/17 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 13.12.2021р.