УХВАЛА

22 жовтня 2021 року 
м. Київ
справа № 1.380.2019.006496
адміністративне провадження № К/9901/32882/21  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
перевіривши касаційну скаргу Головного управління Держспоживслужби у Львівській області на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року у справі №1.380.2019.006496 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тет-А-Тет-3" до Головного управління Держспоживслужби у Львівській області про скасування постанови,

УСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Тет-А-Тет-3" звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тет-А-Тет-3" до Головного управління Держспоживслужби у Львівській області, у якому просило визнати протиправною та скасувати постанову № 87 від 08.11.2019 про накладення штрафу в розмірі 41730,00 грн за порушення Закону України «Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров`я та благополуччя тварин», законодавства про харчові продукти і корми. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 1.380.2019.006496 та прийнято постанову, якою адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову № 87 від 08.11.2019 про накладення штрафу за порушення Закону України «Про державний контроль за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров`я та благополуччя тварин», законодавства про харчові продукти і корми. Стягнуто на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Тет-А-Тет-3» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держспоживслужби у Львівській області сплачений судовий збір в сумі 5074 гривень 00 копійок.
Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції скаржник звернувся до Верхового Суду із касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху відповідно до правил статті 332 КАС України, з установленням скаржнику строку для подання заяви із зазначенням інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження та надання відповідних доказів.
Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення скаржником отримано ухвалу Верховного Суду від 21 вересня 2021 року - 27 вересня 2021 року.
07 жовтня 2021 року від скаржника на виконання ухвали про залишення без руху надійшла заява про усунення недоліків шляхом, визначеним зазначеною ухвалою Верховного Суду.
В обґрунтування клопотання про поновлення строку скаржник вказує, що вперше касаційну скаргу було подано до суду касаційної інстанції з дотриманням встановленого законом строку на касаційне оскарження. Проте, ухвалою Верховного Суду 20 липня 2021 року касаційну скаргу повернуто скаржнику на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 332 КАС України. Вказану ухвалу отримано скаржником 26 липня 2021 року. Повторно касаційну скаргу подано 29 липня 2021 року. Ухвалою суду касаційної інстанції від 13 серпня 2021 року касаційну скаргу повернуто скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої    статті 332 КАС України. Зазначену ухвалу отримано скаржником 19 серпня 2021 року. Також зазначають, що право на судовий захист входить до переліку тих прав, що захищаються Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Оцінивши наведені скаржником обставини та обґрунтування причин пропуску строку, вирішуючи клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження колегія суддів виходить з наступного.
Суд повторно звертає увагу скаржника, що за змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами. 
Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Поряд з цим суд касаційної інстанції зазначає, що неналежна організація процесу із оскарження судового рішення з боку відповідальних осіб є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з такою причиною є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними. 
Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.
Та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більш за відсутності поважних причин.
При цьому, Суд звертає увагу скаржника, що звертаючись до суду касаційної інстанції останній не міг привести касаційну скаргу у відповідності до вимог пункту 4 частини другої статті 330 КАС України в частині визначення підстав касаційного оскарження судових рішень, що і зумовило її повернення судом касаційної інстанції 13 серпня 2021 року.
Вперше подана касаційна скарга була подана також без належного оформлення, зокрема без дотримання вимог статей 55, 59 КАС України, що і зумовило її повернення судом касаційної інстанції на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Разом з тим у заяві про поновлення строку на касаційне оскарження скаржник не зазначає обставин, які позбавляли його можливості привести свою касаційну скаргу у відповідність до статей 55, 59, 330 КАС України. При цьому, такі дії залежали виключно від скаржника.
В обґрунтування поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження скаржник вказує, що Суд повертаючи ухвалою від 20 липня 2021 року вперше подану касаційну скаргу застосував підстави, визначені пунктом 1 частини п`ятої статті 332 КАС України. Натомість при поверненні ухвалою від 13 серпня 2021 року вдруге поданої касаційної скарги Судом застосовано підстави, визначені пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України. На думку скаржника, Суд повинен був зазначити в одній ухвалі перелік усіх підстав одночасно для повернення касаційної скарги.
Суд звертає увагу скаржника, що пункти 1 та 4 частини п`ятої статті 332 КАС України мають різні правові підстави для повернення касаційної скарги, зокрема у разі не дотримання скаржником вимог статей 55, 59 КАС України, перевірка Судом дотримання вимог в частині оформлення касаційної скарги скаржником у відповідності до вимог статті 330 КАС України на цій стадії не здійснюється. 
З урахуванням наведеного, зазначені доводи скаржника є безпідставними та свідчать про незгоду з постановленими судом касаційної інстанції ухвалами від 20 липня 2021 року та 13 серпня 2021 року у цій справі. 
Судом в ухвалі від 21 вересня 2021 року зауважувалося, що подання первинної касаційної скарги у встановлений законом строк не передбачає зупинення строку на касаційне оскарження для нього та можливості у зв`язку з цим у подальшому свавільно розпоряджатися часом на касаційне оскарження.
Ураховуючи обставини справи, зазначену скаржником причину пропуску строку на касаційне оскарження не можна вважати поважною, тобто такою, що не залежала від волевиявлення особи, яка оскаржує судове рішення, і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України сторони, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту, для чого, як особи, зацікавлені у її поданні, повинні вчиняти всі можливі та залежні від них дії, використовувати всі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Таким чином наведені скаржником причини пропуску строку касаційного оскарження судових рішень не дають достатніх і переконливих підстав визнання поважними причин пропуску такого строку та його поновлення.
При цьому, суд касаційної враховує тривалість строку пропущеного строку - майже три місяці з ухвалення постанови суду апеляційної інстанції, обставини пропуску строку звернення до суду, які залежали виключно від волевиявлення скаржника, а непереборних обставин скаржником не наведено, а Судом не встановлено.
Отже, у скаржника було достатньо часу для приведення своєї касаційної скарги у відповідність із вимогами КАС України. При цьому, строк у три місяці після ухвалення постанови суду апеляційної інстанції, що сплинув на момент подання касаційної скарги втретє, не можна вважати розумним та оптимальним для реалізації права на касаційне оскарження судових рішень.
Крім того, колегія суддів вважає недоречними посилання скаржника на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як підставу для поновлення строку на касаційне оскарження, оскільки висновки цього суду направленні на встановлення порушень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і захист прав людини (у виключних випадках - юридичної особи), а не органів державної влади.
Правові висновки ЄСПЛ в порядку аналогії не можуть бути застосовані для захисту прав та інтересів суб`єктів владних повноважень, оскільки законодавство України побудовано, зокрема, на основі конституційного принципу, коли права, свободи людини та їх гарантії визначають спрямованість діяльності держави, а не навпаки. Тобто, визначені законодавством права, свободи людини та їх гарантії не можуть бути притаманними органам державної влади, так як головним обов`язком останніх є утвердження і забезпечення прав і свобод людини.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 березня 2020 року у справі № 9901/511/19.
За змістом пункту 4 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.
Враховуючи вищевикладене, відсутність відповідних доказів щодо поважності підстав пропуску строку на касаційне оскарження, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для застосування пункту 4 частини першої статті 333 КАС України за наслідками розгляду заяви скаржника щодо усунення недоліків касаційної скарги. 
Керуючись пунктом 4 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні заяви Головного управління Держспоживслужби у Львівській області про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року у справі №1.380.2019.006496.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Держспоживслужби у Львівській області на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року у справі №1.380.2019.006496 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тет-А-Тет-3" до Головного управління Держспоживслужби у Львівській області про скасування постанови.
Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько  А.Г. Загороднюк   В.М. Соколов