ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" листопада 2021 р.                               Справа№ 910/6319/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Кравчука Г.А. 
          Чорногуза М.Г. 
 
при секретарі судового засідання Найченко А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа»
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021
у справі №910/6319/21 (суддя Кирилюк Т.Ю.)
за позовом  Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» 
до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 
про визнання недійсними положень договору,

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» (далі - КПТМ «Криворіжтепломережа», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - НАК «Нафтогаз України», відповідач) про визнання недійсними пунктів 3.13., 5.7. договору постачання природного газу № 3494/18-РО-5 від 05.10.2018, у редакції додаткової угоди № 4 від 30.11.2018, посилаючись на те, що оспорювані положення договору в частині встановлення розміру збитків не відповідають актам цивільного законодавства та засадам розумності, справедливості і добросовісності.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 у справі №910/6319/21 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами наявності фактичних та правових підстав для визнання недійсним оспорюваних умов договору, а також  наявності саме у позивача певного права, яке неправомірно порушено при укладенні договору; за своєю правовою природою визначені пунктом 3.13 договору грошові нарахування, які здійснюються за умови  неналежного виконання позивачем своїх договірних зобов`язань в частині використання газу у меншому чи більшому об`ємах ніж визначено договором є штрафною санкцією, а не відшкодуванням збитків; позивачем не наведено жодної правової норми імперативного характеру, яку поза розумним сумнівом порушують оспорені умови господарського договору.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням, КПТМ «Криворіжтепломережа» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що під час розгляду справи позивачем зазначалось про те, що сторони в момент підписання додаткової угоди не конкретизували термін «збитки» та в чому вони повинні були негативно виражатися для відповідача, тобто в момент укладання договору існував «дефект змісту»; термін «збитки» визначений у Цивільному кодексі України (далі - ЦК України), якому не відповідають оспорювані умови договору; норма, відповідно до якої визначалося право за взаємною згодою сторін заздалегідь визначити погоджений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконання зобов`язання чи строків порушення зобов`язання, втратила чинність; відповідачем, як у відповіді на письмове опитування, так і в залі судового засідання не було надано пояснень щодо  природи збитків та доказів їх понесення; оспорювані пункти договору не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки сторони не могли передбачити кліматичні умови на майбутній період, а відтак, вказані обставини свідчать про порушення ч. 5 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання правочину недійсним; оспорювані умови договору не ґрунтувалися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що є порушенням ч. 3 ст. 509 ЦК України; оспорювані положення договору ставлять в нерівні умови сторін договору, передбачаючи невиправданий та безпідставний фінансовий тягар для підприємства ТКЕ та надаючи можливість  безпідставного збагачення для підприємства-монополіста дозволом на автоматичне списання грошових коштів з підприємств, в порушення вимог законодавства щодо доведення збитків. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2021 поновлено КПТМ «Криворіжтепломережа» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 у справі №910/6319/21, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги призначено на 06.10.2021, встановлено  НАК «Нафтогаз України»  строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач посилався на те, що позивач не вказав конкретну норму законодавства, якій не відповідають оспорювані пункти договору та яка була порушена в момент його укладення; посилання позивача на невідповідність спірних пунктів договору статті 22 ЦК України, яка визначає поняття збитків, не може слугувати підставою для їх недійсності, оскільки умови договору не звільняють НАК «Нафтогаз України» від обов`язку доказування розміру збитків у процесі їх відшкодування; станом на момент вчинення спірного договору були чинними Правила постачання природного газу, які у даному випадку є спеціальним актом законодавства, а відтак, додаткова угода до договору № 4 була укладена у відповідності до норм чинного законодавства; підписавши договір у редакції додаткової угоди №4, яким передбачені оспорювані пункти договору, позивач був ознайомлений як з умовами договору, так і з Правилами постачання природного газу, відповідно до яких дана умова була включена в договір; порядок відшкодування шкоди та правова природа збитків не є підставою недійсності правочину чи його окремих пунктів, вказані обставини є предметом доказування у справі в межах провадження про стягнення заборгованості; позивач не зазначив, які саме його права (інтереси) були порушені, не визнані чи оспорюються відповідачем та в який спосіб відбувається таке порушення; оспорювані умови договору є збалансованими та не порушують принципів розумності, справедливості і добросовісності. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2021 оголошено у розгляді справи перерву на 10.11.2021. 
На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/5754/21 від 09.11.2021 у зв`язку з перебуванням судді Агрикової О.В., яка входить до складу колегії суддів на лікарняному з 26.10.2021, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/6319/21.
Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.11.2021 апеляційну скаргу у справі №910/6319/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Кравчука Г.А., Чорногуза М.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2021 апеляційну скаргу КПТМ «Криворіжтепломережа» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 у справі №910/6319/21, призначену на 10.11.2021, прийнято до провадження вищевказаним складом суду.
У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив вимоги скарги задовольнити, а рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.  
Представник відповідача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
10.11.2021 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як правильно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 05.10.2018 між КПТМ «Криворіжтепломережа» (в тексті договору -  споживач) та НАК «Нафтогаз України» (в тексті договору - постачальник) було укладено договір постачання природного газу №3494/18-РО-5 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язався у 2018 році здійснити поставки природного газу споживачеві, а останній - здійснити оплату отриманого газу.
В подальшому між сторонами було укладено сім додаткових угод, якими частково змінювались умови договору, зокрема, в частині ціни природного газу, порядку його передачі, проведення розрахунків, строку дії договору.
Додатковою угодою №4 від 30.11.2018 до договору розділи 1-12 договору викладено в новій редакції, зокрема, змінено умови пункту 3.13 договору та доповнено договір пунктом 5.7.
Так, відповідно до пункту 3.13 договору (у редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018), якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п.2.1 цього договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному пунктом 5.7 цього договору. При цьому розмір збитків визначається наступним чином:
3.13.1. якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період;
3.13.2. якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період споживач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою: В = (Vф - Vп) x Ц х K, де Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за цим договором відповідно до акту приймання-передачі природного газу; Vn - замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений в пункті 2.1. цього договору; Ц - ціна природного газу за цим договором; К - коефіцієнт, який дорівнює 0,5.
Пунктом 5.7 договору (у редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018) встановлено, що відшкодування постачальнику вартості збитків, розрахованих відповідно до умов пункту 3.13 цього договору, здійснюється наступним чином:
- постачальник на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі (якщо споживач порушив пункт 3.9 цього договору та не надав акт приймання-передачі, використання газу за відповідний період приймається 0 куб.м) та замовлених обсягів, визначених пунктом 2.1 цього договору, розраховує збитки відповідно до підпунктів 3.13.1 або 3.13.2 пункту 3.13 цього договору;
-          постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків;
-          споживач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акту-претензії, зобов`язаний відшкодувати постачальнику вартість збитків на рахунок, визначений в акті-претензії.
У разі, якщо протягом зазначеного періоду споживач не відшкодував (не повністю відшкодував) постачальнику збитки, споживач несе відповідальність перед постачальником на загальних умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України.
На переконання позивача, пункти 3.13 та 5.7 договору (у редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018) не відповідають вимогам законодавства, оскільки містять умови, які заздалегідь обмежують розмір збитків відповідача у разі порушення зобов`язань позивачем.
Посилаючись на суперечність вказаних пунктів договору сутності інституту цивільної відповідальності, статтям 3, 6, 22, 509, 623, 627 та 632 ЦК України, статтям 191, 224 та 225 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статтям 10 та 11 Закону України «Про ціни та ціноутворення», позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання недійсними зазначених умов договору на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, зважаючи на наступне. 
Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1  статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною 1  статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Частинами 2 та 3 ст. 180 ГК України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
За правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін
Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Отже, укладення НАК «Нафтогаз  України» та КПТМ «Криворіжтепломережа» договору постачання природного газу №3494/18-РО-5 від 05.10.2018 було спрямоване на отримання останнім природного газу та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.
Частиною 1 ст. 627 ЦК України установлено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Свобода договору заснована на свободі волевиявлення, а останнє, у свою чергу, спирається на свободу волі, що реалізується за допомогою диспозитивності норм цивільного права. Під диспозитивністю прийнято розуміти засновану на нормах даної галузі права юридичну свободу суб`єкта цивільних правовідносин здійснювати свої суб`єктивні права за своїм розсудом.
Таким чином, правовими засобами закріплення свободи договору традиційно розуміють норми-принципи, які проголошують свободу договору, свободу підприємницької діяльності та диспозитивні норми права, в яких втілено даний принцип.
Зміст принципу свободи договору розкривається в ст. 627 ЦК України та є однією з фундаментальних засад цивільно-правового принципу диспозитивності, через який суб`єкти цивільного права набувають і здійснюють свої цивільні права вільно на свій розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України).
Згідно з частиною 7  статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими  ЦК України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Стаття 203 ЦК України  встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини 1  статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою  статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Відповідно до  статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів  статті 204 Цивільного кодексу України  правомірність правочину презюмується.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути установлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
При цьому, наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним.
Верховний Суд у постанові від 11.06.2020 у справі № 281/129/17 зазначив, що більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила. що містяться в імперативних нормах.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
При цьому, у розгляді позовів про визнання недійсними правочинів, при вчиненні яких було застосовано нормативно-правові акти державних та інших органів, які у подальшому скасовані (визнані нечинними або недійсними) згідно з судовими рішеннями, що набрали законної сили, господарським судам необхідно виходити з того, що сам лише факт такого скасування (визнання нечинним або недійсним) не може вважатися достатньою підставою для задоволення відповідних позовів без належного дослідження господарським судом обставин, пов`язаних з моментом вчинення правочину та з його можливою зміною сторонами з метою приведення у відповідність із законодавством.
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акту, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов`язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.
У преамбулі договору постачання природного газу №3494/18-РО-5 від 05.10.2018 зазначено, що при його укладенні сторони керувалися Законом України «Про ринок природного газу», Положенням про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою КМУ від 22.03.2017 № 187, іншими нормативно-правовими актами.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про ринок природного газу», з метою забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу на суб`єктів ринку природного газу у виключних випадках та на визначений строк можуть покладатися спеціальні обов`язки в обсязі та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України після консультацій із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства.
На підставі ст. 11 Закону України «Про ринок природного газу», постановою КМУ від 22.03.2017 № 187 затверджено Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу.
Зазначеним положенням закріплено, що постачання природного газу НАК «Нафтогаз України» виробникам теплової енергії здійснюється за цінами, визначеними відповідно до пункту 13 цього Положення, на підставі договору, що ураховує положення примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а у випадках, передбачених Законом України «Про ринок природного газу», - на підставі типового договору з дотриманням принципу недискримінації.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» (у редакції, чинній на моменту укладення договору), постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку.
На підставі п. 17 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про ринок природного газу» постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2496 від 30.09.2015 затверджено Правила постачання природного газу  (далі - Правила).
Відповідно до п. 2 розділу 2 Правил, постачання природного газу споживачу здійснюється за договором постачання природного газу, який укладається відповідно до вимог цього розділу, за яким постачальник зобов`язаний поставити споживачу природний газ у необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.
Укладення договору постачання природного газу здійснюється з урахуванням таких вимог, зокрема, договір постачання природного газу укладається на весь очікуваний обсяг споживання природного газу в розрахунковому періоді, необхідний споживачу, або по його точці комерційного обліку, якій присвоєно окремий EIC-код. (п. 3 розділу 2 Правил).
Згідно з пунктом 5.11 розділу 2 Правил, договір постачання природного газу повинен містити такі умови, що є істотними та обов`язковими для цього виду договору, зокрема відповідальність сторін за невиконання умов договору та підстави її застосування, у тому числі в разі перевищення споживачем підтверджених обсягів природного газу за відповідний період, а також механізми компенсації і повернення, які застосовуються, якщо рівні якості послуг постачальника за договором не виконуються, зокрема за неточності в рахунку чи його затримці (норма вноситься в договір за згодою сторін).
Відповідно до п. 1 розділу 6 Правил (у редакції, чинній на момент укладення додаткової угоди №4 від 30.11.2018), відшкодування збитків споживачем, що не є побутовим, постачальнику здійснюється таким чином та в таких випадках, зокрема: 1) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) споживання природного газу, що закуплений постачальником за договором постачання природного газу, буде менший від підтвердженого обсягу природного газу (за умови, що підтверджений обсяг відповідав замовленому споживачем), постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний період; 2) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу його постачальником буде перевищувати підтверджений обсяг природного газу на цей період, постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою: В = (Vф - Vп) x Ц х K, де Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за договором на постачання природного газу, Vп - підтверджений обсяг природного газу на розрахунковий період, Ц - ціна природного газу за договором постачання природного газу, K - коефіцієнт, який визначається постачальником та не може перевищувати 0,5. 
Пунктом 25 розділу 2 Правил установлено, що спірні питання між споживачем і постачальником щодо постачання природного газу, оплати послуг постачальника, відшкодування збитків тощо мають вирішуватися шляхом переговорів, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оспорювані умови договору на момент їх погодження сторонами шляхом укладення додаткової угоди №4 від 30.11.2018 до договору відповідали чинному законодавству, зокрема вищенаведеним положенням Правил.
Крім того, відповідно до вказаних  Правил положення про відповідальність сторін за невиконання умов договору та підстави її застосування є істотною умовою договору про поставку природного газу, а тому посилання апелянта на незаконність включення спірних положень до умов договору колегія суддів вважає безпідставними.
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивач схвалив та прийняв умови договору до виконання, а саме, приймав поставлений відповідачем природний газ та підписував акти приймання-передачі природного газу.
Разом з тим, відповідно до ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не установлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. 
Відповідно до ч. 2 ст. 624 ЦК України, договором може бути установлено обов`язок відшкодувати збитки лише в тій частині, в якій вони не покриті неустойкою.
Таким чином, нормами цивільного законодавства передбачено право сторін на відшкодування збитків у разі неналежного виконання договірних зобов`язань та встановлення такого обов`язку у договорі, як у даному випадку.
Крім того, чинним законодавством передбачено, що у разі недосягнення згоди щодо відшкодування збитків, зазначене питання вирішується у судовому порядку. При цьому, саме у таких судових процесах досліджується питання щодо обґрунтованості заявленого до стягнення розміру збитків та установлення факту понесення збитків.
Колегія суддів зазначає, що питання щодо співмірності спірних положень договору та нарахованих на їх підставі збитків не є предметом дослідження у даній справі.
Посилання позивача на те, що спірні умови договору є джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором та суперечать суті зобов`язання з відшкодування збитків, судом апеляційної інстанції  відхиляються, оскільки покладення на позивача обов`язку із відшкодування збитків можливе за умови неналежного виконання зобов`язань за договором. Разом з тим, як зазначав відповідач, позивач не позбавлений можливості корегувати заявлені обсяги природного газу.
Так, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що таке право передбачено пунктом 2.4 додаткової угоди №4, згідно якої перегляд та коригування замовлених споживачем обсягів природного газу за цим договором може відбуватися за ініціативою споживача шляхом підписання додаткової угоди, в тому числі протягом відповідного розрахункового періоду (в даному випадку й надалі по тексту договору - газовий місяць в значенні Кодексу ГТС). Для цього споживач зобов`язаний надати постачальнику не пізніше ніж за три робочих дні до кінця місяця постачання газу два екземпляри належним чином оформленої додаткової угоди.
Також, як на підставу визнання недійсними оспорюваних пунктів договору, позивач посилається на їх невідповідність вимогам ст. 632 ЦК України, ст. 189, 191 ГК України та ст. 10, 11 Закону України «Про ціни та ціноутворення» щодо заборони змінювати державні регульовані ціни на власний розсуд.
Відповідно до ст. 10, 11 Закону України «Про ціни та ціноутворення», суб`єкти господарювання під час провадження господарської діяльності використовують: вільні ціни; державні регульовані ціни. Ціни на товари, які призначені для реалізації на внутрішньому ринку України, установлюються виключно у валюті України, якщо інше не передбачено міжнародними угодами, ратифікованими Україною, та постановами Кабінету Міністрів України. Вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.
Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про ринок природного газу», з метою забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу на суб`єктів ринку природного газу у виключних випадках та на визначений строк можуть покладатися спеціальні обов`язки в обсязі та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України після консультацій із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства.
Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
З огляду на наведене, господарський суд має право визнати недійсною лише частину договору (за наявності підстав для цього) виключно тоді, якщо обставини справи свідчать про можливість укладення договору і без включення недійсної частини. Умови договору, що встановлюють ціну товару (природного газу) є однією з істотних умов, що унеможливлює укладання договору без даної частини.
Водночас, твердження позивача про те, що спірні пункти договору свідчать про безальтернативну, договірну зміну вартості природного газу, колегія суддів відхиляє, оскільки збитки не включаються у ціну природного газу, а є мірою відповідальності за порушення договірних зобов`язань стороною.
З системного аналізу вищенаведених норм права вбачається, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для визнання недійсними оспорюваних пунктів договору, не є тими обставинами, у розумінні статей 203 та 215 ЦК України, з якими законодавець пов`язує можливість визнання правочину недійсним. 
Крім того, судом першої інстанції враховано, що відповідно до ч. 3 ст.  22 ЦК України, на яку також посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Отже, наведена норма надає учасникам відносин право врегулювати у договорі питання можливого зменшення відшкодування збитків, що спростовує правову позицію позивача про неспрямованість оспорюваних  пунктів договору на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (порушення ч. 5 ст. 203 ЦК України), оскільки сторони не могли передбачити кліматичні умови на майбутній період.
Доводи апелянта про те, що п.п. 3.13., 5.7. договору у редакції додаткової угоди № 4 від 30.11.2018 надають право відповідачеві на безпідставне збагачення шляхом встановлення дозволу на автоматичне списання грошових коштів з підприємств в порушення вимог законодавства щодо доведення збитків, колегія суддів також відхиляє з огляду на те, що вказані положення договору не звільняють НАК «Нафтогаз України» від обов`язку доказування розміру збитків у процесі їх відшкодування, а відтак, не суперечать ст. 22 ЦК України.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що при укладанні сторонами оспорюваних положень договору не було порушено приписів статей 203, 215 ЦК України, вказаний правочин відповідав вимогам чинного на той момент законодавства, у подальшому був схвалений позивачем, відповідачем умови договору у частині поставки природного газу виконуються, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсним оспорюваних положень договору.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем. 
Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Однак, позивачем ані під час розгляду справи місцевим господарським судом, ані під час апеляційного провадження у справі не було доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, зокрема не надано належних доказів на підтвердження того, що зміст спірного правочину суперечить Цивільному Кодексу України або  іншим актам цивільного законодавства, а також того, що безпосередньо його права (інтереси), за захистом яких він звернувся до суду, порушено відповідачем.
З огляду на встановлені обставини справи та наведені положення законодавства, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсними пунктів 3.13., 5.7. договору постачання природного газу № 3494/18-РО-5 від 05.10.2018 у редакції додаткової угоди № 4 від 30.11.2018, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог КПТМ «Криворіжтепломережа»  необхідно відмовити.
Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену  у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у даній справі, зроблені на підставі встановлених судом обставин та оцінки зібраних доказів і не суперечать висновкам у зазначеній справі, які стосуються застосування норм права у справі з іншими фактичними обставинами, а саме, застосування статті 42 КУзПБ під час вирішення питання про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до набрання чинності та введення в дію КУзПБ.
Враховуючи викладене, доводи апелянта щодо неправильного застосування місцевим господарським судом норм  матеріального права та порушення норм процесуального права, а також стосовно невідповідності висновків суду обставинам справи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Статтею  86  ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Водночас, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 у справі №910/6319/21 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга КПТМ «Криворіжтепломережа» має бути залишена без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. 
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта. 
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 у справі №910/6319/21 залишити без задоволення.
          2.          Рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 у справі №910/6319/21 залишити без змін.
          3.          Матеріали справи №910/6319/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст.  286-291 ГПК України.
          Повний текст постанови складено 11.11.2021.

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                Г.А. Кравчук

                                                                                М.Г. Чорногуз