Постанова 
Іменем України 
 
03 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 727/11132/14-ц
провадження № 61-2645св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого  -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,	Погрібного С. О., Яремка В. В.,	
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 січня 2021 року у складі колегії суддів: Височанської Н. К., Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації та виселення.
 
Позов обґрунтовано тим, що на підставі договору дарування від 12 листопада 2011  року ОСОБА_1 є власником 11/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та її частка в цьому будинку складається з ізольованої квартири АДРЕСА_2 загальною площею 163,10 кв. м.
 
У жовтні 2014 року їй стало відомо, що відповідачка ОСОБА_3 , колишня власниця вказаної квартири, зареєструвала без її згоди своє та своїх неповнолітніх дітей місце проживання у належній їй квартирі. Реєстрація місця проживання відповідачів у її квартирі здійснена на підставі незаконно отриманого свідоцтва про право власності від 18 червня 2014 року. 21 червня 2014 року запис про державну реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_3 був видалений реєстраційною службою Чернівецького міського управління юстиції з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, а бланки свідоцтва про право власності від 18 червня 2014 року були знищені. Наявність незаконної реєстрації відповідачів та їхнє місце                   проживання у її квартирі перешкоджає позивачці користуватися та розпоряджатися цією квартирою. 
 
Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та виселення відповідачів із належної їй квартири.
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка дійсно є власником 11/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування і розпорядження своїм майном, однак у порушення вимог статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року вона не надала суду належних і допустимих доказів того, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні і розпорядженні її власністю.
 
Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 09 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 липня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та їх виселення з квартири скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та їх виселення з квартири задоволені. Визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ,            ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 . Виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що факт проживання і реєстрації відповідачів у квартирі АДРЕСА_2 встановлено, тому відповідно до статей 319, 391, 405 ЦК України наявні правові підстави для захисту порушеного права позивачки шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення їх зі спірного житла.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 09 вересня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Судове рішення касаційної інстанції мотивовано тим, що положення статті 405 ЦК України необхідно застосовувати саме до членів сім`ї, за якими зберігається право користування житловим приміщенням, яке не належить йому на праві власності, за умови відсутності такого користувача в ньому не більше року, а не до колишніх власників житлового приміщення, тому в апеляційного суду не було законних підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
 
Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 15 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 липня 2015 року скасовано та ухвалене нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задоволено частково. Виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та зняття зазначених осіб з реєстрації відмовлено.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 , не будучи власником житлового приміщення, яке належить на праві власності позивачу, незаконно зареєструвала своє місце проживання та своїх дітей у цьому житлі, тому відповідно до статей 319, 391 ЦК України наявні правові підстави для захисту порушеного права ОСОБА_1 шляхом виселення відповідачів зі спірного житла. Суд відмовив у задоволенні вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки вирішення цього питання здійснюється у позасудовому порядку на підставі рішення суду про виселення. Також суд відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки ці вимоги не ґрунтуються на законі.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 15 квітня 2016 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_7 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , до якої приєдналася ОСОБА_3 , задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від  06  липня 2015 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області  від 15 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Судове рішення касаційної інстанції мотивовано тим, що із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї, а тому апеляційний суд дійшов правильного висновку, що порушені права позивача як власника спірного житла підлягають захисту шляхом виселення відповідачів з цього житла. Разом з тим висновок апеляційного суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 є передчасним, оскільки суд розглянув справу без залучення представника служби у справах дітей та отримання висновку вказаної служби з приводу виселення неповнолітніх дітей зі спірного житла.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір дарування 11/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що складають квартиру АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 12 листопада 2011 року, визнано недійсним на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від  05  травня 2017 року. У зв`язку із вказаним рішенням позивачка ОСОБА_1 не є власником спірного житла, а тому у неї відсутні підстави вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження на підставі статті 391 ЦК України.
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2018 року у зв`язку із нововиявленими обставинами. Посилалася на те, що рішенням суду від 14 листопада 2018 року відмовлено в задоволенні позову у даній справі, виходячи із того, що договір дарування спірної квартири від 12 листопада 2011 року рішенням суду був визнаний недійсним, а тому позивач не є власником квартири і у неї відсутні підстави вимагати усунення перешкод у користуванні квартирою. Проте постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2017 року, якими було визнано договір дарування недійсним, скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним.
 
Останнім рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 липня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами судового рішення від 14 листопада 2018 року у справі задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 . Виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки факт незаконного проживання та реєстрації відповідачів встановлено, то відповідно до статей 319,              391 ЦК України наявні правові підстави для захисту порушеного права ОСОБА_1 шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування, та одночасно вирішив питання щодо їх виселення зі спірного житла.
 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 11 січня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_7 , в інтересах якого діє ОСОБА_8 , та ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову              ОСОБА_1 .
 
Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки позивач, отримуючи в дарунок житло, знала про проживання в ньому неповнолітніх дітей - членів сім`ї колишнього власника цього житла, які не мають іншого житла та набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявила розумну дбайливість про інтереси дітей, то в задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення відповідачів зі спірної квартири слід             відмовити. 
 
При цьому, відмовляючи у задоволенні позову щодо виселення матері ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції зазначив про неможливість проживання неповнолітніх дітей самостійно без батьків або одного із них.
 
Також апеляційний суд заначив про те, що оскільки відповідачі не є членами сім`ї ОСОБА_1 , то відповідно вимога позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не ґрунтується на нормах матеріального права. 
 
Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку також не підлягає задоволенню, оскільки вона є похідною від розгляду вимоги про виселення. 
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
 
У лютому 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 січня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного  суду та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 липня 2020 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:
 
-  безпідставно відхилив аргументи заявника про те, що ОСОБА_2 є повнолітнім та не оскаржував рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку;
 
-  скасував рішення суду першої інстанції, зокрема, в частині відмови у позові про зняття з реєстраційного обліку відповідачів з інших підстав, не зазначивши, з яких саме;
 
-  не навів мотивів відхилення аргументів позивача щодо пропорційності заходів судового захисту у частині позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, та виселення з огляду на наявність у них права на інше житло і наявність реальної практичної реалізації цього права; 
 
-  установив додатково обставини справи щодо несплати позивачем за комунальні послуги у його квартирі без їх з`ясування у судовому засіданні, без дослідження доказів, позбавивши сторону позивача можливості заперечити ці обставини;
 
-  установив недобросовісність позивача усупереч раніше висловленої Верховним Судом позиції у  постанові від 20 листопада 2019 року у справі №  727/5911/16-ц при розгляді іншого спору між цими ж сторонами, поставивши під сумнів рішення суду вищої інстанції;
 
-  не навів жодних аргументів, які б виправдовували протиправну поведінку відповідача ОСОБА_3 щодо її незаконної реєстрації у квартирі позивачки разом із дітьми;
 
- не звернув увагу на те, що право неповнолітніх відповідачів на користування житловим приміщенням було припинено задовго до укладення 12 листопада 2011 року відповідачем ОСОБА_3 договору дарування 11/100 частки у будинку шляхом зняття їх з реєстраційного обліку у спірній квартирі 19 серпня 2011 року, а також на те, що на момент укладення правочину дарування частки будинку діти мали право користуватись житлом їхньго ОСОБА_9 ;
 
- не надав належної оцінки тому, що реєстрація постійного місця проживання відповідачів у квартирі здійснена 04 липня 2014 року на підставі дубліката свідоцтва про право власності від 18 червня 2014 року вже після повідомлення 21 червня 2014 року уповноваженого представника ОСОБА_3 про видалення помилкового запису про державну реєстрацію права власності;
 
-  не звернув увагу на те, що після відчуження квартири ОСОБА_3 12 листопада 2011 року зареєструвала своє місце проживання та місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . Донька             ОСОБА_5 народилась майже через рік після відчуження квартири та була зареєстрована вперше за вказаною адресою;
 
-  не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду  від   12   червня   2019   року у справі № 645/5260/17, від  09  лютого  2021  року у справі № 682/2422/19, від  09  жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц, постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, та постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16 та від 29  листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16.
 
У квітні 2021 року представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 22 лютого 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 січня 2021 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2021 року поновлено представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_6 строк на касаційне оскарження постанови Чернівецького апеляційного суду від 11 січня 2021 року та відкрито касаційне провадження (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 03 березня 2021 року про надання строку для усунення недоліків) за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на підставі пунктів 1, 4 частини другої                              статті 389 ЦПК України, витребувано з Шевченківського районного суду м. Чернівці матеріали вищезазначеної цивільної справи № 727/11132/14-ц та надано іншим учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу. 
 
У квітні 2021 року матеріали справи № 727/11132/14-ц надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року справу № 727/11132/14-ц призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до договору дарування від 12 листопада 2011 року ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_1 прийняла у власність 11/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого на АДРЕСА_1 , які складаються з частини будинку (квартири АДРЕСА_2 ), загальною площею 163,10 кв. м, житловою площею 76,70 кв. м.
 
Право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру було зареєстровано 11 березня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
 
З листа реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції                       від 03 листопада 2014 року № 07/11/199 вбачається, що 18 червня 2014 року помилково було зареєстровано право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру з видачою їй дубліката свідоцтва про право власності, а 21 червня 2014 року запис про державну реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_3 був видалений з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, бланки свідоцтва про право власності і витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були знищені.
 
Факт реєстрації та проживання відповідачів у спірній квартирі підтверджується довідкою КЖРЕП № 6 від 28 жовтня 2014 року № 5939, відповідно до якої у квартирі АДРЕСА_2 з 04 липня 2014 року зареєстровані відповідачі, а з 28 жовтня 2014 року - ОСОБА_1 та її син ОСОБА_10 . 
 
Крім цього, в матеріалах справи містяться квитанції про оплату комунальних послуг за 2012-2014 року, з яких вбачається, що комунальні послуги за спірну квартиру оплачувала ОСОБА_3 . 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
 
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
 
Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
 
Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
 
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.
 
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra faktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
 
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову  ОСОБА_1  у цій справі, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки факт незаконного проживання та реєстрації відповідачів у будинку позивача встановлено, то відповідно до статей 319,  391 ЦК України наявні правові підстави для захисту порушеного права позивача шляхом виселення відповідачів. 
 
Скасовуючи законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції в частині розгляду позовних вимог про виселення відповідачів  та відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, апеляційний суд, оцінивши пропорційність втручання в право відповідачів на житло, закріплених у статті 8 Конвенції, помилково вважав, що позивач, отримуючи в дарунок житло, знала про проживання в ньому                  неповнолітніх дітей - членів сім`ї колишнього власника цього житла, які не мають іншого житла та набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але не виявила розумну дбайливість про інтереси дітей. 
Апеляційний суд не звернув уваги на те, що право неповнолітніх відповідачів на користування спірним житлом припинено задовго до укладення 12 листопада 2011 року відповідачем ОСОБА_3 договору дарування 11/100 частки будинку (квартири АДРЕСА_2 ), шляхом зняття їх з реєстраційного обліку у квартирі 19 серпня 2011 року.
 
У постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 727/5911/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору недійсним                          (т. 2 а. с. 184-187), Верховний Суд встановив, що ОСОБА_3 при посвідченні договору дарування від 12 листопада 2011 року надала нотаріусу всі необхідні документи, у тому числі довідку КЖРЕП-6 від 12 листопада 2011 року про відсутність у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрованих осіб, та заяву від свого імені про те, що «..право користування цим будинком у малолітніх, неповнолітніх дітей відсутнє…». 
 
Також у пункті 13 договору дарування від 12 листопада 2011 року (т. 1 а. с. 7), зазначено про те, що дарувальник підтвердив відсутність у квартирі членів сім`ї - дітей, які б мали право на проживання.
 
Тобто, у позивачки під час укладення договору дарування від 12 листопада 2011 року не могло бути жодних правових підстав вважати, що у квартирі АДРЕСА_2 проживають діти ОСОБА_3 . 
 
А покладення на неї обов`язку перевірки дарунку на предмет проживання у ньому третіх осіб, з огляду на презумпцію правомірності правочину, не узгоджується з вимогами чинного цивільного законодавства України.
 
Також апеляційний суд не надав належної оцінки тому факту, що на момент укладення договору дарування частки будинку діти ОСОБА_3 мали право на користування житлом їхнього батька ОСОБА_9 на АДРЕСА_2 , де пізніше були і зареєстровані, а тому у розумінні положень статті 8 Конвенції не втратили право на житло. 
 
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що як свідчить довідка (т. 1 а. с. 12), повторна реєстрація постійного місця проживання ОСОБА_3 та її дітей в квартирі АДРЕСА_2 відбулась 04 липня 2014 року на підставі дубліката свідоцтва про право власності від 18 червня 2014 року, отриманого                ОСОБА_3 внаслідок помилки відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції вже після укладення договору дарування від 12 листопада 2011 року, що свідчить про недобросовісність дій ОСОБА_3 та не може свідчити про набуття права користування спірним житлом згідно із законом.
 
Отже, застосувавши статтю 8 Конвенції в аспекті непропорційності втручання у право відповідачів на житло, апеляційний суд не врахував факт недобросовісної поведінки    ОСОБА_3 , наявність у неї та її дітей права на проживання у іншому житлі та порушення права ОСОБА_1 на користування її власністю, та безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів.
 
Крім того, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції в частині розгляду позовних вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку та вважав їх похідними вимогами, які можуть бути задоволені у випадку задоволення позову про виселення, з огляду на наступне.
 
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця поживання в Україні», зняття з реєстрації місця поживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та перебування осіб, які знімають з реєстрації місця проживання особи на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою.
 
Отже, рішення суду про виселення є самостійною правовою підставою для зняття особи з реєстрації. 
 
Крім того, суд не є тим органом, який знімає осіб з реєстраційного обліку.
 
Таким чином, суд першої інстанції, керуючись вказаними нормами закону, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку на підставі того, що вони взагалі не підлягають розгляду судом.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
 
Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції в частині розгляду позовних вимог ОСОБА_1 про виселення та зняття відповідачів з реєстраційного обліку, яке відповідає вимогам закону, то постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції в цій частині.
 
Разом з тим, Верховний Суд погоджується із висновками апеляційного суду щодо розгляду позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі статті 405 ЦК України,  з огляду на таке.
 
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
 
За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Особа визнається такою, що втратила право користування, якщо вона не проживає в житловому приміщенні без поважних причин більше року. 
 
Згідно з частиною першою  статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Таким чином, статтю 405 ЦК України слід застосовувати саме до членів сім`ї, за якими зберігається право користування житловим приміщенням, яке не належить йому на праві власності, за умови відсутності такого користувача в ньому не більше року, а не до колишніх власників житлового приміщення.
 
Оскільки відповідачі не є членами сім`ї ОСОБА_1 , то й вимога позивачки про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не ґрунтується на нормах матеріального права.
 
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в частині розгляду позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягає залишенню без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Розподіл судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Ураховуючи висновки Верховного Суду щодо суті касаційної скарги та часткове задоволення позову, відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню половина фактично сплаченого останнім судового збору за подання позовної заяви, заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, апеляційної та касаційної скарг у розмірі 674,45 грн ((121,80 грн + 130,90 грн + 365,40 грн + 730,80 грн) / 2), тобто по 337,22 грн з кожного.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 задовольнити частково. 
 
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 січня 2021 року в частині розгляду позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про зняття з реєстрації та виселення скасувати, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 липня 2020 року в цій частині залишити в силі.
 
В іншій частині постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 січня 2021 року залишити без змін.
 
Стягнути із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги по 337,22 грн з кожного.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	С. О. Погрібний    	
 	Г. І. Усик    	
 	В. В. Яремко