ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2021 р. 	Справа № 520/19465/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2021, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків  по справі № 520/19465/2020
за позовом               ОСОБА_1  
до              Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області                      
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  (далі - позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач), в якому просила суд:
- визнати неправомірними дії Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у переведенні на пенсію згідно з Законом України "Про державну службу" №889, що оформлено рішенням № 7303 від 17.12.2020 року;
- зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 , 25.03.1955 року до стажу державної служби період роботи в органах місцевого самоврядування з 01.06.2005р. по 25.03.2015р. та з 26.03.2015р. по 10.12.2020р.;
- зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Харківській області здійснити призначення пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за Законом України "Про державну службу" №889 з 15.12.2020 року відповідно до довідок Краснопавлівської селищної ради № 88/02-28 від 15.12.2020 року та № 89/02-28 від 15.12.2020 року та провести виплату пенсії з урахуванням виплачених сум.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 року вказаний адміністративний залишено без задоволення.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 року у справі № 520/19465/2020 та прийняти постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, позивач зазначає, що рішення №7303 від 17.12.2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у переведенні на пенсію згідно з Законом України "Про державну службу" №889 є необґрунтованим та неправомірним, оскільки її стаж роботи в органах місцевого самоврядування підлягає зарахуванню до державної служби.
У відповідності до п. 3 ч.1  ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , 15 грудня 2020 року звернулась з заявою до відділу перерахунків пенсій №3 управління пенсійного забезпечення головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за переходом на пенсію за віком згідно Закону України "Про державну службу" №880.
Рішенням №7303 від 17.12.2020 року відділ перерахунків пенсій №3 управління пенсійною забезпечення головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області відмовили позивачу в переведенні на пенсію згідно з Законом України" Про державну службу".
Мотивуючи свою відмову відповідач зазначив, що Закон України "Про державну службу" не передбачає регламентацію правового статусу посадової особи органу місцевого самоврядування, а відтак, періоди роботи позивача в органах місцевого самоврядування до 10-річного стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на пенсії державного службовця незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку, не зараховується.
Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернулась за їх захистом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з правомірності прийнятого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області рішення № 7303 від 17.12.2020 року, яким позивачу відмовлено у переведенні на пенсію за віком згідно Закону України "Про державну службу", з підстав не зарахування періоду роботи в органах місцевого самоврядування.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1  ст. 37    Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII   (далі - Закон №3723-XII) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого  ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1  ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі, стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що жінки мають право на одержання пенсії державних службовців за наявності, зокрема,  не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, а також досягнення такими особами певного віку та наявності страхового стажу, передбаченого абз. 1 ч. 1  ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
При цьому, зазначений вік визначається   ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Тобто до 01.05.2016 (дата набрання чинності Закону України "Про державну службу" №889) право на пенсію державного службовця мали особи, які:
а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж;
б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Після 01.05.2016 року, відповідно до  ст. 90 Закону України "Про державну службу"    №889  пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до  Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до  ст. 37    Закону №3723-XII.
Відповідно до пункту 10 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" № 889-VIII від 10 грудня 2015 року (далі - Закон № 889-VІІ), який набрав чинності з 01 травня 2016 року, державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 року, №52, стаття 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 року, № 52, стаття 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Пунктом 12 вказаного розділу встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України 1993 року, № 52, стаття 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 року, № 52, стаття 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Отже, за наявності у особи певного стажу державної служби станом на 01 травня 2016 року (10 років для осіб, які на зазначену дату займають посади державної служби або 20 років незалежно від того, чи працює особа на державній службі станом на 01 травня 2016 року), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 19 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, але у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до  ст. 37    Закону № 3723  після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1  ст. 37    Закону № 3723    і  Прикінцевих та перехідних положень    Закону №889, а саме    щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Вказаний висновок відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 01.04.2020 року по справі №607/9429/17.
Колегією суддів встановлено, що приймаючи рішення № 7303 від 17.12.2020 року  про відмову у переведенні позивача на пенсію  державного службовця відповідач виходив з того, що   Закон України "Про державну службу" не передбачає регламентацію правового статусу посадової особи органу місцевого самоврядування, а відтак, періоди роботи позивача в органах місцевого самоврядування до 10-річного стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на пенсії державного службовця незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку, не зараховується.
З копії трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1  колегією суддів встановлено, що позивач з 16.03.2004 прийнята на посаду працівника з благоустрою до Краснопавлівської селищної ради.
З 01.06.2005 ОСОБА_1 переведена спеціалістом II категорії з соціальних питань Краснопавлівської селищної ради та склала присягу посадової особи місцевого самоврядування з присвоєнням 13 рангу посадової особи місцевого самоврядування.
З 01.02.2008 позивачу присвоєна І категорія спеціаліста з соціальних питань.
25 березня 2015 року позивача звільнено з посади спеціаліста І категорії з соціальних питань, в досягненням граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування.
26 березня 2015 року позивача прийнято на посаду соціального працівника за контрактом.
12 листопада 2015 року позивач переведена на виборчу посаду, в зв`язку з обранням селищним головою Краснопавлівської селищної ради, склала присягу посадової особи місцевого самоврядування, встановлено 9 ранг посадової особи місцевого самоврядування.
З 10 грудня 2020 року припинено повноваження позивача як голови Краснопавлівської селищної ради.
Статтею 46 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII визначені особливості стажу державної служби, зокрема у пункті 2 зазначено, що до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».
Відповідно до пункту 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.
Відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Отже, в даному випадку слід керуватися Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року №283.
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення стажу державної служби до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах в органах місцевого самоврядування передбачених статтею 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».
Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним судом у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 735/939/17.
Отже, період проходження ОСОБА_1 в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу державної служби.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» служби в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України,  які займають посади в органах місцевого самоврядування,  що спрямована  на  реалізацію територіальною  громадою  свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.
Згідно п. 2 Прикінцевих та Перехідних Положень Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» дія Закону України "Про державну службу" поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.
Пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних Положень Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачено, що у  разі  переходу   посадової   особи   органу   місцевого самоврядування на державну службу рівнозначної чи нижчої категорії посад їй присвоюється ранг державного службовця  на  рівні  рангу, який вона мала відповідно до цього Закону.
З аналізу вищевказаних норм слідує, що посади в органах місцевого самоврядування не є посадами державної служби, але проходження служби в органах місцевого самоврядування прирівнявалось до державної служби і на позивача розповсюджувалась дія Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ.
При цьому, колегія суддів зазначає, що 01.05.2016 набув чинності  Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII.
У відповідності п. 11 ч. 3 до ст. 3 Закону України Закону України "Про державну службу"  від 10.12.2015 року №889  дія цього Закону не поширюється на депутатів місцевих рад, посадових осіб місцевого самоврядування.
Таким чином, станом на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ позивач не займала посаду державної служби, а працювала на посаді в органі місцевого самоврядування, та після 01.05.2016 дія Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII на позивача як на посадову особу органу місцевого самоврядування не поширюється, а тому для призначення пенсії у відповідності до Закону України «Про державну службу» позивач повинна мати не менше як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених  статтею 25 Закону України "Про державну службу".
Отже, враховуючи, що на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії державного службовця позивач державну службу не проходила, мала страховий стаж менше 20 років на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців та на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ не займала посаду державної служби, колегія суддів дійшла висновку про правомірність відмови відповідача у призначення пенсії відповідно до положень Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ.
Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним судом у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 735/939/17.
Колегія суддів зазначає, що законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723, зокрема   передбачені у пункті 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" № 889-VIII від 10 грудня 2015 року.
Пунктом 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" № 889-VIII від 10 грудня 2015 встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України 1993 року, № 52, стаття 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 року, № 52, стаття 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Згідно записів трудової книжки у позивача відсутній необхідний стаж  не менше 20 років на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, а тому стаж позивача не відповідає умовам передбачений пунктом 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" № 889-VIII від 10 грудня 2015 року для  призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу".
Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованих висновок суду першої інстанції, що на час звернення за призначенням пенсії у позивача відсутні всі умови для її призначення, встановлені законодавцем, а тому відповідач приймаючи рішення №7303 від 17.12.2020 року правомірно відмовив позивачу в переведенні на пенсію згідно з Законом України" Про державну службу".
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 року у справі №520/19465/2020 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 316, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 по справі № 520/19465/2020  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.О. Кононенко    В.А. Калиновський