ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8836/21 Справа № 212/3523/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 212/3523/21 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 2021 року, яке ухвалене суддею Борис О.Н. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 15 липня 2021 року, - 
ВСТАНОВИВ:
В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТзОВ «Автокредит Плюс» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів.
В обґрунтування позову позивач зазначив, 06 лютого 2019 року між позивачем та ТзОВ «Автокредит Плюс» було укладено договір про надання фінансового лізингу № APKG000000000040584 шляхом підписання позивачем заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу ТОВ «Автокредит Плюс».
Того ж дня, на підставі зазначеного договору позивачу було передано у лізинг автомобіль марки «Opel Movano», 2013 року випуску, оціночною вартістю 332 000 грн., кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . У свою чергу, позивач зобов`язувався сплачувати щомісячні платежі та платежі по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних з виконанням договору, а по закінченню строку лізингу до позивача мало перейти право власності на автомобіль. Договором визначено, що строк лізингу становить 60 місяців, а розмір щомісячних платежів становить 10543,33 грн.
На виконання умов договору за період з 06 лютого 2019 року до 15 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_1 сплатив ТзОВ «Автокредит Плюс» 277341 грн, в тому числі 66400 грн. авансового платежу.
Позивач зазначає, що відповідно до вимог частини другої статті 799 ЦК України, оспорюваний договір мав бути посвідчений нотаріально, оскільки він містить елементи договору найму транспортного засобу та укладений між фізичною та юридичною особами. Однак сторонами не дотримано зазначених вимог щодо нотаріального посвідчення оспорюваного договору, а тому такий договір, згідно зі статтею 220 ЦК України, є нікчемним і до нього необхідно застосувати наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України.
Крім того позивач зазначив, що деякі умови оспорюваного договору фінансового лізингу порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, а також завдають шкоди позивачу, що відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», є підставою для визнання такого договору недійсним.
У зв`язку з наведеним вище позивач просив суд стягнути з ТзОВ «Автокредит Плюс» на його користь грошові кошти в розмірі 277341 грн. та понесені судові витрати.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 277341 грн. сплачених за договором фінансового лізингу № APKG000000000040584 від 06 лютого 2019 року.
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути товариству з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» автомобіль марки «Opel Movano», 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2773 грн. 41 коп.
В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на те, що між сторонами було укладено договір лізингу та позивач отримав за умовами цього договору транспортний засіб. На думку відповідача, грошові кошти, які були сплачені Лізингоодержувачем за користування предметом лізингу, не можуть бути стягнуті з Лізингодавця при застосуванні положень ст. 216 ЦК України.  
Крім того апелянт зауважує на тому, що суд першої інстанції мав зменшити суму, яка підлягала стягненню з товариства на користь позивача до 147 457,35 грн., відмовивши у стягненні грошових коштів в сумі 129 883,65 грн., які є платою за користування предметом лізингу, що відповідає правовому висновку, викладеному у Постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 288/383/15-ц, провадження, № 61-6009св18. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, апеляційну скаргу представника позивача – залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 06 лютого 2019 року ОСОБА_1 та ТзОВ «Автокредит Плюс» уклали договір про надання фінансового лізингу № APKG000000000040584 шляхом підписання позивачем заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу ТОВ «Автокредит Плюс». Сторонами договору визначено строк лізингу 60 місяців з моменту підписання додатку № 2 до Договору. Визначено, що Лізингоодержувач після прийняття позитивного рішення вносить аванс в розмірі 66400 грн. (а.с.6).
Цього ж дня, відповідно до специфікації та акту приймання-передачі, які є додатком № 1 до зазначеного договору, ОСОБА_1 було передано предмет фінансового лізингу - автомобіль марки «Opel Movano», 2013 року випуску, оціночною вартістю 332000,00 грн., кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.7).
Згідно з умовами укладеного між сторонами справи договору лізингоодержувач ОСОБА_1 зобов`язувався сплачувати лізингодавцю ТОВ «Автокредит Плюс» щомісячні платежі. Згідно з додатком № 2 до договору розмір щомісячних платежів за договором становить 10543,33 грн. (а.с. 8).
На виконання умов зазначеного правочину у період з 06 лютого 2019 року до 15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 сплатив ТОВ «Автокредит Плюс» 277341 грн., в тому числі і 66400 грн. авансового платежу (а.с. 20-30).
Автомобіль марки «Opel Movano», 2013 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить ТОВ «Автокредит Плюс» (а.с.19) та перебуває у ОСОБА_1 , що сторонами не заперечувалось.
Укладений сторонами договір про надання фінансового лізингу нотаріально не посвідчувався. 
Звертаючись до суду з позовом про захист прав споживача та стягнення грошових коштів, позивач посилався на те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, які суперечать вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», укладений особою, яка не має відповідної ліцензії, а також нотаріально не посвідчений у зв`язку з чим, на думку позивача, є нікчемним, тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти, сплачені на виконання умов договору.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний позивачем договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг – це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу, які регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
За змістом частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам суспільства, його моральним засадам.
За правилами статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Також до відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Тому за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
За положеннями статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (стаття 220 ЦК України).
Згідно зі статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
При вирішенні справи судом встановлено, що 06 лютого 2019 року ОСОБА_1 та ТзОВ «Автокредит Плюс» уклали договір про надання фінансового лізингу № APKG000000000040584 шляхом підписання позивачем заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу ТОВ «Автокредит Плюс». Сторонами договору визначено строк лізингу 60 місяців з моменту підписання додатку № 2 до Договору.
Визначені до погашення суми, згідно умов договору, зазначені в графіку сплати платежів , що є додатком №2 до договору.
Договір між сторонами укладено у письмовій формі без нотаріального посвідчення.
Відповідно до наданих копій квитанцій, позивач, на виконання умов договору щодо одержання в користування предмету лізингу, сплатив ТзОВ «Автокредит» у період з 06 лютого 2019 року до 15 жовтня 2020 року 277341 грн., в тому числі і 66400 грн. авансового платежу (а.с. 20-30).
Отже, договір фінансового лізингу предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору є фізична і юридична особа, всупереч положень статті 799 ЦК України, укладено сторонами у письмовій формі без нотаріального посвідчення, а тому він в силу положень статті 220 ЦК України є нікчемним, що відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у Постанові від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766 цс 15.
Тобто договір лізингу, що укладено між сторонами по справі, є по суті змішаним договором, оскільки містить у собі умови договору фінансового лізингу та договору оренди транспортного засобу, а також посилання на порядок укладення між ними у подальшому договору купівлі-продажу цього автомобіля.
При з`ясуванні та встановлені зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм цивільного процесуального закону та правильно застосовано норми матеріального права, в тому числі дана оцінка обґрунтуванню позову, з огляду на положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 227 ЦК України.
Доводів на спростування цих висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.
З матеріалів справи вбачається, та відповідачем не оспорюється той факт, що позивачем ОСОБА_1 з моменту підписання заяви про приєднання до публічного договору сплачено лізингових платежів на загальну суму 277 341 грн. 
Тому, за висновком суду першої інстанції про встановлення нікчемності правочину, з яким погоджується колегія суддів, є підстави для застосування наслідків, передбачених частиною 1 статті 220, частинами 1, 4 статті 216 ЦК України із зобов`язанням кожній із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Тобто, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку є усі правові підстави для повернення відповідачем на користь позивача отриманих платежів на суму 277 341 грн., а позивачем товариству – отриманий за лізингом автомобіль.
Підстав для зменшення такої суми, що отримана ТзОВ «Автокредит Плюс» за нікчемним правочином, на суму собівартості плати за користування автомобілем або на суму будь-яких інших, нарахованих відповідачем збитків, вищенаведеними положеннями ЦК України не передбачено.
Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на Постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року, ухвалену по іншій справі № 629/4628/16, як на підставу для зменшення суми платежів, що підлягають поверненню у зв`язку з виниклими між сторонами кондикційними відносинами, не можуть бути враховані колегією суддів, так як: по-перше, це не є правовим висновком, який повинен застосовувати суд при ухвалені рішення за аналогічним спором; а по-друге, це стосується тих обставин, коли фактичний користувач предмету лізингу не виплатив усю суму за договором та зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування, а тому зобов`язаний їх повернути власнику, натомість, у даному випадку, позивач повністю сплатив кошти за договором, якими весь час користувався відповідач, який, в свою чергу, надав позивачу у користування предмет лізингу, який за своїми технічними характеристиками не міг використовуватися як транспортний засіб, так як має істотний недолік.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами було укладено договір лізингу та позивач отримав за умовами цього договору транспортний засіб. На думку відповідача, грошові кошти, які були сплачені Лізингоодержувачем за користування предметом лізингу, не можуть бути стягнуті з Лізингодавця при застосуванні положень ст. 216 ЦК України, оскільки згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Аналіз норм чинного законодавства України дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно зі статтею 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Таким чином, договір лізингу, укладений за участю фізичної особи, в силу своєї правової природи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, тому оскільки оспорюваний позивачем договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю, тому в даному випадку до спірного договору мають бути застосовані наслідки нікчемного правочину.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 24 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: