ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/27078/20                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Огурцов О.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 вересня 2021 року                                                                            м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Пилипенко О.Є.,  Собківа Я.М.,  за участю секретаря: Зуєнка Д.П., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну  скаргу  ОСОБА_1   на рішення Окружного адміністративного суду  м.Києва  від 16  червня 2021  року  в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1   до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, про зобов`язання вчинити дії,  
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 у  листопаді 2020 року звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати протиправними дії та зобов`язати відповідача вчинити дії щодо повернення суми помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна.
  В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачем протиправно не повернуто суму безпідставно сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна.  
Окружний адміністративний суд м.Києва  вийшов за межі позовних вимог та рішенням від 16  червня 2021  року  позов задовольнив частково.
Визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови позивачу в поверненні помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з підстав неможливості підтвердження інформації щодо придбавання житла вперше.
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву (претензію) позивача від 24.09.2020 про повернення помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
У задоволенні  решти позовних вимог відмовлено.
Позивач, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недотримання судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким зобов`язати відповідача сформувати та подати до третьої особи подання про повернення позивачу 15486,75 грн  сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна згідно з квитанціями від 05.05.2016 та 11.05.2016.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що збір на обов`язкове державне пенсійне страхування не є грошовим (податковим) зобов`язанням платника податку, а тому застосування механізму повернення помилково та/або надміру сплачених сум грошового зобов`язання до даних відносин, а також граничних строків звернення з заявою про повернення таких сум, є недоцільним та таким, що суперечить нормам податкового законодавства, а також  Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування». Отже, суд першої інстанції помилково застосував до даних правовідносин строк у 1095 днів, визначений приписами  Податкового кодексу України,  для повернення сум помилково сплаченого грошового зобов`язання.
Також позивач вказує, що до суду з позовом звернувся в межах шестимісячного строку з моменту отримання відповіді відповідача на його претензію.  
  У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить залишити оскаржуване рішення без змін. Відповідач звертає увагу, що строк звернення до суду з цим позовом пропущений.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна  скарга  позивача  підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Як встановлено судом і вбачається з наявних матеріалів справи,  05.05.2016 та 11.05.2016 позивач, з метою укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений 11.05.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г. та зареєстрований за № 1309, сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування в розмір:    15486,75 грн.
Вказане підтверджується квитанціями від 05.05.2016 № ПН741059 на суму 9291,75 грн та від 11.05.2016 № ПН751463 на суму 6195,00 грн, які містяться в матеріалах справи.
Вважаючи, що збір на обов`язкове державне пенсійне страхування сплачений безпідставно, позивач 24.09.2020 надіслав до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві претензію (заяву) про повернення безпідставно сплачених грошових коштів.
Листом від 26.10.2020 № 2600-0602-8/151517 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про неможливість встановлення факту відсутності інших правочинів щодо придбання нерухомого майна та підтвердження факту придбання житла вперше.
Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що в межах спірних правовідносин встановлено, що позивач придбав житло вперше, а тому не мав сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, отже дії відповідача щодо відмови в поверненні збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з підстав неможливості підтвердження інформації щодо придбавання житла вперше є протиправними.
Проте, оскільки позивач не звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про повернення помилково сплачених коштів упродовж 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми, то підстави для зобов`язання відповідача сформувати подання про повернення помилково сплаченого збору відсутні, у зв`язку з чим суд вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву позивача про повернення помилково сплачених коштів з урахуванням висновків суду.
Водночас суд зазначив, що слід розрізняти пропущення процесуального строку на звернення до суду та пропущення строку на звернення до органу з заявою про повернення коштів.
У першому випадку такий строк обчисляється з моменту, коли особа дізналась або мала дізнатись про ймовірне порушення своїх прав (тобто, з моменту відмови у поверненні збору), а його пропущення є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.
У другому випадку - пропущення строку на звернення до органу не є підставою для залишення позовної заяви без розгляду, водночас, у разі звернення платника до відповідною органу з пропущенням встановленого строку, такі заяви не можуть бути задоволені, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За приписами частини першої  статті 5 КАС України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Положеннями частин першої та другої  статті 122 КАС України  встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною другою  статті 99 КАС України  (у редакції, чинної на час виникнення у позивача права на звернення до адміністративного суду з даним позовом), було визначено, що для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення передбачених законом вимог.
Частиною третьою  статті 122 КАС України  передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до  пункту 43.3 Податкового кодексу України  (в редакції, чинній на час сплати позивачем збору на обов`язкове державне пенсійне страхування) обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається з дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла (повинна була) дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Процесуальна можливість для звернення з позовом до суду пов`язана з певним часовим проміжком, протягом якого така особа може реалізувати право на звернення без застосування до неї наслідків пропуску такого строку. В той же час, у випадку звернення до суду поза межами такого строку, до неї підлягають застосуванню відповідні правові наслідки, встановлені законом, в даному випадку -  статтею 123 КАС України.
Не вирішуючи наперед правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в частині наявності/відсутності у позивача права на повернення помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, колегія суддів зазначає, що при вирішенні прийнятності будь-якого адміністративного позову першочерговим обов`язком суду є перевірка дотримання позивачем строків звернення до суду.
Так, за встановленими в цій справі обставинами збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, через помилковість сплати якого виник цей спір, сплачений позивачем 05.05.2016 та 11.05.2016 під час операції з купівлі-продажу нерухомого майна. З цим адміністративним позовом позивач звернувся в листопаді 2020 року, тобто більш ніж через 4 роки після того, як повен був дізнатись про порушення своїх прав.
Позивач, обґрунтовуючи дотримання строку звернення до суду, зазначив, що про порушення своїх прав, свобод та інтересів дізнався з моменту отримання відповіді на претензію, а тому в межах шестимісячного строку, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України, звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку цим доводам позивача, суд першої інстанції у своєму рішенні по суті спору дійшов висновку, що пропущення строку звернення до пенсійного органу із заявою на повернення збору на обов`язкове державне пенсійне страхування (1095 днів) не є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.  
Проте, на переконання колегії суддів, наведені мотиви суду першої інстанції не свідчать про надання належної оцінки аргументам відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду із цим позовом. Більш того, суд першої інстанції не встановив, з якого моменту починає свій відлік строк для звернення до суду для позивача. 
У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (в тому числі, у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду відповідної заяви з метою спонукання до вчинення певних дій) розпочинається  з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім випадків, якщо інше прямо не передбачено законом. Саме по собі звернення позивача із заявою до суб`єкта владних повноважень не робить вказані правовідносини триваючими, і не поновлює пропущеного строку на звернення до суду.
Початок перебігу строку на звернення до суду розпочався для позивача саме з часу, коли він дізнався або повинен був дізнатися про своє порушене право, й таким днем є дата сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, платником якого, на переконання позивача, він не є, й, відповідно, який був сплачений ним помилково.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 19 серпня 2021 року в справі №360/2687/20.
Згідно з частинами третьою та четвертою  статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до пункту 8 частини першої  статті 240 КАС України  суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою  статті 123 цього Кодексу.
Враховуючи, що позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском встановленого строку та не заявив клопотання про його поновлення, адміністративний позов підлягає залишенню без розгляду.
Відповідно до частини першої  статті 319 КАС України  судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями  238,  240  цього  Кодексу.
Відповідно до  статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, у пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998 року зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (Affairec. Espagne №116/1997/900/1112).
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи цю справу по суті, залишив поза увагою пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду, а отже не надав цьому факту належної правової оцінки.
Апеляційний суд вважає за необхідне акцентувати увагу на положеннях частини другої  статті 308 КАС України, яка передбачає, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У постанові від 31 березня 2021 року в справі №520/3047/2020 Верховний Суд зазначив «Щодо посилань скаржника на порушення апеляційним судом положень  статті 308 КАС України, то Суд наголошує на тому, що в силу частини другої цієї статті суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  Установивши, що даний адміністративний позов подано до суду з порушенням установленого процесуальним законом строку, суд апеляційної інстанції в межах своїх повноважень відповідно до  статті 319 КАС України  скасував рішення суду першої інстанції та залишив позов без розгляду».
Отже, оскільки суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовна заява залишенню без розгляду.
За наведеного, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 292, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,- 
  
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1   задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва  від 16  червня 2021  року скасувати.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, про зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 29 вересня 2021  року.

Головуючий суддя	Л.Т. Черпіцька	
 Судді:	 О.Є. Пилипенко	
 	 Я.М. Собків