П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/12687/21	
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді - Вербицької Н.В.,
                      суддів - Джабурії О.В.,
                                  - Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Державного бюро розслідувань на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року та на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, Державного бюро розслідувань про визнання протиправними дій та визнання незаконним п. 2.2 наказу №373 від 29.06.2021,

В С Т А Н О В И Л А:
21 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, Державного бюро розслідувань, в якій, з врахуванням ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 про залишення без розгляду частини позовних вимог просив:
1.          визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 щодо видання наказу від 29.06.2021 №373 в частині віднесення до службової інформації у пункті 2.2. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань відомостей щодо встановлення розміру, нарахування і виплати особам рядового та начальницького складу органу ДБР грошового забезпечення;
2.          визнати незаконним пункт 2.2. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 від 29.06.2021 № 373, яким віднесено до службової інформації відомості щодо встановлення розміру, нарахування і виплати особам рядового та начальницького складу органу ДБР грошового забезпечення;
3.          зобов`язати Державне бюро розслідувань вилучити пункт 2.2 з Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 від 29.06.2021 № 373, яким віднесено до службової інформації відомості щодо встановлення розміру, нарахування і виплати особам рядового та начальницького складу органу ДБР, грошового забезпечення і з дня набрання судовим рішенням законної сили надати до суду звіт про виконання судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що здійснював запит стосовно отримання публічної інформації, пов`язаної із нарахуванням та виплатою зарплати слідчого ОСОБА_2 за період з 01.07.2020 по теперішній час, проте отримав фактичну відмову з посиланням на п.2.2 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних органах ДБР, затвердженого наказом ДБР від 20.08.2020 №434 (зі змінами). Позивач вказує, що даний пункт  зберігся в тій же редакції у новому Переліку, який затверджено наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.06.2021 №373.
Враховуючи, що він суперечить ч. 5 ст. 6 та п.п. 1, 2 ч.1 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VІ такий пункт підлягає визнанню незаконним у судовому порядку, через створення ним перешкод в реалізації права особи на доступ до публічної інформації. Також формуючи позовні вимоги, позивач навів доводи, що відповідач ОСОБА_3 є відповідальною особою, яка має повноваження особисто забезпечувати додержання законодавства про доступ до публічної інформації, розпорядником якої є ДБР.
Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що конституційне право на інформацію не є абсолютним, оскільки його здійснення може бути обмежене у визначених законом випадках. Директор ДБР за змістом ч.1 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідування» видає в межах повноважень накази і розпорядження, а також вживає заходів із запобігання несанкціонованому доступу інформації з обмеженим доступом, забезпечує додержання законодавства про доступ до публічної інформації, розпорядником якої є ДБР. 
За таких умов, у ІНФОРМАЦІЯ_1 були наявні належні та необхідні законодавчо визначені повноваження, а також достатні правові підстави для видання наказу ДБР від 29.06.2021 №373, що свідчить про відсутність правових підстав щодо визнання протиправних дій ОСОБА_3 щодо виданя оскаржуваного наказу. Інформація про нарахування та виплату зарплати конкретного працівника належить до інформації про фізичну особу,  а тому обмеження доступу до таких відомостей відповідає захищеним інтересам фізичних осіб - осіб рядового та начальницького складу ДБР щодо захисту їхньої репутації, особистого та сімейного життя. Віднесення п. 2.2. Переліку №373 відомостей щодо встановлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу ДБР до відомостей, що становлять службову інформацію є обґрунтованим та принятим відповідно до вимог релевантного законодавства, а отже законним.
Крім того, включення до п. 2.2. Переліку №373 відповідних відомостей жодним чином не порушує будь-яких прав позивача, у тому числі прав на доступ до конкретної предметно-визначеної публічної інформації.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року позовну заяву задоволено частково.
Визнано незаконним пункт 2.2. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 від 29.06.2021 № 373, яким віднесено до службової інформації відомості щодо встановлення розміру, нарахування і виплати особам рядового та начальницького складу органу ДБР грошового забезпечення.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року заяву представника позивача ОСОБА_1 (адвоката Єрмолатіна В.І.) за вх. №57107/21 від 18.10.2021 року про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правничу допомогу 6  793, 00 грн - задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюро розслідувань на користь ОСОБА_1 витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 1000 грн. (одну тисячу гривень). В іншій частині вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року та додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року, відповідач подав апеляційні скарги, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить зазначене рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняте нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, апелянт посилається на доводи викладені у відзиві на позовну заяву. 
Крім того, ДБР вказує, що судом не з`ясовано, які саме права позивача порушено дією п. 2.2. Переліку №373. Доводи позивача не дають підстав вважати порушеними його конретні індивідуальні права у публічно-правових відносинах, оскільки жодних відносин між ОСОБА_1 та ДБР взагалі не виникало. Відповідь на запит позивача надана 25.05.2021, тобто до затвердження спірного наказу ДБР від 29.06.2021 №373.
Також, підставою для відмови у наданні запитуваної інформації була відсутність у територіального управління запитуваної інформації, а не віднесення запитуваних відомостей до інформації з обмеженим доступом.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення ДБР вказує, що позивач грубо порушив строки подачі доказів витрат на правничу допомогу, оскільки здійснив це 18.10.2021. Апелянт привертає увагу на той факт, що позивачем подано до органів ДБР більще тридцяти безсистемних запитів на інформацію та, як наслідок, таку ж кількість майже аналогічних за змістом позовів. Судом першої інстанції не враховано, що по деяким справам дії позивача визнано зловживанням процесуальними правами, а частину позовних вимог по даній справі залишено без розгляду. Апелянт вважає, що задоволена позовна вимога в частині оскарження пункту Переліку №373 є похідною від первинних, які залишено без розгляду, а тому вона задоволенню не підлягає, що є підставою відмови у стягненні витрав на правничу допомогу.
Не погоджуючись із додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить зазначене рішення змінити та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката уповному обсязі - у розмірі 6793,00 грн. Зокрема, апелянт вказує, що ухвала ООАС від 24.09.2021 про залишення частини позовних вимог без розгляду не може породжувати правових наслідків, на які посилається суд у додатковому рішенні. Також наводить практику Верховного Суду на підтвердження своїх доводів щодо наявності підстав для стягнення витрат на правову допомогу в повному обсязі.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ТУ ДБР у м. Миколаєві із запитом на інформацію щодо надання копій розрахунково-платіжних відомостей про нарахування та виплату заробітної плати слідчого ОСОБА_2 за період з 01.07.2020 по теперішній час.
25 травня 2021 року ТУ ДБР у м. Миколаєві надало позивачу відповідь, в якій здійснило посилання на ряд правових норм, а також на п.2.2 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях ДБР, затвердженого наказом ДБР від 20.08.2020 №434, а саме що відомості щодо встановлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органу ДБР відносяться до інформації з обмеженим доступом.
Наказом №373 від 29.06.2021 «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань» наказано, зокрема:
затвердити Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань».
визнати таким, що втратив чинність, наказ Державного бюро розслідувань від 20.08.2020  №434 "Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань".
Згідно п. 2.2. Переліку №373 до відомостей, що становлять службову інформацію належать відомості щодо встановлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органу ДБР.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що п.2.2 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 №373, суперечить  нормам пункту 2 частини другої статті 60 Закону № 1700-VII. Зазначена інформація не віднесена до інформації з обмеженим доступом в силу прямих норм закону.
Частково задовольняючи заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції враховував залишення без розгляду частини позовних вимог, а також наявність підстав для зменшення розміру правової допомоги, що підлягає стягненню через її не співмірність із складністю даної справи, а також наявності великої кількості подібних спорів, що розглядаються в суді.
Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС україни суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судова колегія звертає увагу, що перегляд рішення суду першої інстанції здійснюється в межах задоволених позовних вимог, тобто щодо визнання незаконним пункту 2.2 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 від 29.06.2021 № 373. 
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної заяви не оскаржується, а тому колегія суддів не надає правової оцінки доводам суду в цій частині.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вказана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до п.8 ч.1 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» директор Державного бюро розслідувань видає у межах повноважень накази і розпорядження, дає доручення, які є обов`язковими для виконання працівниками Державного бюро розслідувань.
Матеріали справи підтверджують, що наказом ДБР від 29.06.2021 №373 за підписом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань.
Судова колегія звертає увагу, що оцінка спірним правовідносинам надається з врахуванням обраного позивачем способу захисту своїх порушених прав.
Формуючи вимогу щодо визнання незаконним п.2.2 Переліку №373, позивач виходив із свого розуміння, що вказаний перелік є нормативно-правовим актом, про що він також наголошував у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, яке відбулося 08.12.2021.
Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень визначено ст. 294 КАС України, відповідно до частини першої якої правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо:
1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених  частиною першою  статті 266-1  цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим;
2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 4 КАС України  нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування;  
індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк;
Юридична наука визначає, що нормативно-правові акти - це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми. Нормативно-правові акти містять адміністративно-правові норми, які встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин, розраховані на тривале застосування. Вони встановлюють загальні правила поведінки, норми права, регламентують однотипні суспільні відносини у певних галузях і, як правило, розраховані на довгострокове та багаторазове їх застосування.
Отже, до нормативно-правових актів відносяться прийняті уповноваженими органами акти, які встановлюють, змінюють норми права, носять загальний чи локальний характер, розраховані на невизначене коло осіб та застосовується неодноразово.
Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні такі ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.
Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2019 у справі № 522/22780/16-а, від 26 листопада 2019 у справах № 826/4630/18 та № 183/6195/17, від 11 грудня 2019 у справі № 369/7296/16-а, від 21 грудня 2019 у справі № 826/14366/15, від 04 березня 2020 № 450/1236/17.
Аналогічна правова позиція щодо визначення поняття нормативно-правового акта викладена у рішеннях Конституційного Суду України від 27 грудня 2001 №20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини), від 16 квітня 2009 № 7-рп/2009 у справі про скасування актів органів місцевого самоврядування (пункт 4 мотивувальної частини).
Підсумовуючи, слід зазначити, що загальний характер юридичних норм, встановлених або санкціонованих державою у нормативно-правових актах, полягає у тому, що ці норми розраховані на регулювання групи (виду) кількісно невизначених суспільних відносин, адресовані кількісно невизначеному колу неперсоніфікованих суб`єктів, не вичерпують свою обов`язковість певною кількістю її застосувань, тобто юридично діють безперервно, а їх чинність скасовується за спеціальною процедурою чи припиняється через настання певної події або дати.
Судова колегія звертає увагу, що наказ від 29.06.2021 № 373, яким затверджено відповідний перелік відомостей, що становлять службову інформацію, є організаційно-розпорядчим актом внутрішньо-спрямованого змісту, який не є нормативно-правовим або індивідуальним актом, що виключає можливість визнання незаконним п. 2.2. Переліку. Відповідно до положень ст.245 КАС України, на думку судової колегії, такий пункт Переліку може бути визнаний лише протиправним.
За таких умов, позивачем помилково обрано спосіб захисту свого порушеного права, що виключає можливість задовольнити його позовні вимоги у сформованому вигляді.
Висновки суду першої інстанції щодо неможливості віднесення інформації п. 2.2. Переліку №373 до інформації з обмеженим доступом в силу прямих норм закону є передчасними, оскільки їх фактично сформовано на основі помилкового розуміння, що Перелік №373 є нормативно-правовим актом.
Доводи представника позивача, що процесуальні документи по справі (відповідні відзиви та апеляційні скарги) подано неналежними представниками ДБР є помилковими, враховуючи наступне.
Матеріали справи підтверджують, що під час розгляду даної справи відзив на позовну заяву та апеляційні скарги ДБР подавалися за підписом ОСОБА_5, ОСОБА_4 ОСОБА_6, які на підтвердження відповідних повноважень надали до суду витяг з ЄДРПОУ Державного бюро розслідувань (код 41760289), в якому зазначено, що вони уповноважені вчиняти дії від імені  юридичної особа, у тому числі підписувати договори тощо (підписант діє виключно в судах без окремого доручення (самопредставництво) з усіма правами та обов`язками сторони, третьої особи в т.ч. подання процесуальних документів, оскарження судових рішень, посвідчення копій).
За загальним правилом право на самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови колегіального виконавчого органу діяти від імені такої особи, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення.
Змінами, внесеними до  КАС України  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» від 18 грудня 2019 року №  390-IX  розширено випадки самопредставництва юридичної особи, суб`єкта владних повноважень і визначено, що «юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені» та визначено перелік документів, що можуть підтвердити відповідні повноваження: закон, статут, положення, трудовий договір (контракт).
З аналізу цієї норми закону вбачається, що допуск особи до участі у справі та визнання належно вчиненими будь-яких інших з переліку передбачених  статтею 44 КАС України  процесуальних прав можливий за умови сукупної наявності обох цих умов.
Отже, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження.
Відповідно до частини першої  статті 92 Цивільного кодексу України  юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.
Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації (частина четверта  статті 87 Цивільного кодексу України).
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації, регулюються, окрім  Цивільного кодексу України, спеціальним  Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».
Загальні засади державної реєстрації, а також її основні принципи визначені в  статті 4 вказаного Закону. До них, зокрема, належать обов`язковість та публічність державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі.
З метою забезпечення державних органів достовірною інформацією створено Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (частина перша    статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань») .
Обов`язковому відображенню (реєстрації) в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, серед інших перелічених у цій статті відомостей, належать: відомості щодо керівників державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб та осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (частина третя  статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).
Статус документів та відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, закріплений  статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», яка, зокрема, визначає, що внесені до Реєстру документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі. Якщо ж відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі.
Отже, наявність відповідного запису у реєстрі є належним і достатнім (достовірним) підтвердженням таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, яким є і суд.
З урахуванням зазначеного, судова колегія вважає, що подані відзиви та апеляційні скарги підписано посадовими особами відповідача, які мають на це відповідне право з наданням доказів наявності такого права.
Щодо доводів апеляційних скарг на додаткове рішення суду колегія зазначає наступне.
Згідно з частиною першою   статті 139 КАС України   при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього   Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що в ході апеляційного перегляду судового рішення встановлено відсутність підстав для задоволення позовних вимог, стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу є необґрунтованим, що є підставою для скасування додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року.
З аналогічних підстав заява представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції задоволенню не підлягає.
Відповідно до п.3, п.4 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та додаткове рішення суду підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю його висновків обставинам справи та порушенню норм процесуального права, з ухваленням постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. 
Судова колегія зазначає, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 26 липня 2021 року. Тому постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 317, 320, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційні скарги Державного бюро розслідувань - задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року скасувати із прийняттям постанови про відмову в задовленні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.
          
Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія

          Суддя:                                                                                          К.В.Кравченко