КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД   

Справа  753/10062/20                                                                             Головуючий у І-й інстанції - Лужецька О.Р.
апеляційне провадження № 22-ц/824/14377/2021                              Доповідач Заришняк Г.М 
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 жовтня  2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Заришняк Г.М.
Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.
при секретарі -  Діденку А.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Служба у справах захисту дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,- 
                                                  В С Т А Н О В И В :
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах захисту дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування позову вказувала, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.10.2012 р., яким ОСОБА_1 , ОСОБА_3 виселено з спірної квартири. Зазначала, що згоди на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 позивачка ОСОБА_2 , як власник квартири, не надавала, у зв`язку з чим правових підстав для реєстрації їх місця проживання у цій квартирі не було. Також зазначала, що Дарницьким РВ ГУ ДМС України в м. Києві всупереч вимогам наказу Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 р. №1077 "Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів" не перевірено наявності підстав для реєстрації місця проживання третіх осіб та не отримано її згоди, як власника квартири, на таку реєстрацію.
Посилаючись на викладене,  просила задовольнити позов та  визнати протиправними дії Дарницького РВ ГУ ДМС України в м. Києві у проведенні реєстрації місця проживання 
ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 ;  зобов`язати Дарницьку районну в м. Києві державну адміністрацію скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року позов задоволено.
Визнано протиправними дії Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві у проведенні реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 .
Зобов`язано Дарницьку районну у м. Києві державну адміністрацію скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі сумі 840,80 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі сумі 840,80 грн.
 В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм  матеріального  та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.
В судовому  засіданні суду  апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.
Представник позивачки  ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечував, вважаючи рішення суду законним.
Представник Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації просив розглядати справу у відсутність представника за наявними у справі доказами та ухвалити рішення відповідно до вимог законодавства.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення  суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга   підлягає частковому  задоволенню з таких підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.
З матеріалів справи слідує, що заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.10.2012 р., залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду м. Києва від  23 квітня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про   визнання права власності на квартиру, стягнення заборгованості, зобов`язання вчинити певні дії та виселення з квартири задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь позивачки 457 991 грн. у рахунок повернення позики та пені за договором позики. Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з указаної квартири без надання іншого жилого приміщення.
Постановою Верховного Суду України від 01.07.2015 р. заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.10.2012 р., ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23.04.2014 р. та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.10.2014 р. скасовано в частині виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 без надання іншого постійного жилого приміщення, у задоволенні позову у цій частині відмовлено.
  Скасовуючи судові рішення в частині виселення  ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , Верховний Суд України виходив з того, що  в іпотеку передано квартиру, яка була одержана останньою у власність за договором міни в 1997 році, а не за рахунок кредитних коштів, оскільки договір іпотеки був укладений у квітні 2011 року, а тому відповідачі   не можуть бути виселені  із квартири  без надання їм іншого постійного житла.
 Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що  ОСОБА_2 є власником  квартири АДРЕСА_1 на підставі  заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.10.2012 р. 
 Вказана обставина також підтверджується  копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 15.02.2013 р., державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Бродюк І.Ю., 15.02.2013 р. внесено до реєстру запис №309378 про право приватної власності (розмір частки 1) ОСОБА_2  на об`єкт житлової нерухомості - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний об`єкт нерухомого майна 19282280000). В якості підстави виникнення права власності на вказане майно визначено у запису заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.10.2012 р.
Право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру підтверджується також копією інформаційної довідки №50758082 від 24.12.2015 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Як видно з пояснень представників сторін, на підставі заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.10.2012 р. позивачкою було знято з реєстрації відповідачів за адресою спірної квартири. Після ухвалення  Верховним Судом України постанови від 01.07.2015 р. про скасування заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.10.2012 р. в частині виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 без надання іншого постійного жилого приміщення та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_2   у цій частині, реєстрація відповідачів у спірній квартирі була поновлена.
 Судом встановлено, що 28.07.2015 р. Дарницьким РВ ГУ ДМС України в м. Києві здійснено реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 на підставі поданих ними заяв від 21.07.2015 р. та постанови Верховного Суду України від  01 липня 2015 р.
30.07.2015 р. Дарницьким РВ ГУ ДМС України в м. Києві здійснено реєстрацію місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 (2008 р.н.) у квартирі АДРЕСА_1 за місцем проживання його матері - ОСОБА_3 
  17.12.2015 р. позивач ОСОБА_2 звернулась до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою, в якій зазначала, що є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі  судового рішення, просила надати інформацію, на підставі яких документів без її згоди були зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Листом ГУ ДМС України в м. Києві від 25.01.2016 р. №1-16/Г-1581-15, копія якого наявна у матеріалах справи, повідомлено ОСОБА_2 про те, що згідно з п. 2.2 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків, необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012 р. №1077, Дарницьким РВ ГУ ДМС України в м. Києва 28.07.2015 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на підставі постанови Верховного Суду України від 01.07.2016 р. Водночас малолітній ОСОБА_4 зареєстрований за вказаною адресою на підставі п. 4 ст. 29 ЦК України та п. 2.3 вказаного Порядку, за місцем проживання одного з батьків. При цьому проведеною перевіркою порушень не виявлено.
З матеріалів справи також слідує, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 р. задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні квартирою, визнання недійсним договору оренди та виселення та визнано недійсним договір оренди квартири, укладений 1 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року в частині виселення ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення відмовлено. В решті рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року  рішення  Дарницького районного суду м. Києва  від 12 лютого 2016 року в незміненій при апеляційному розгляді справи частині та рішення  Апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року  залишено без змін.
При розгляді даної справи встановлено, що заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2012 року визнано право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , а в березні 2013 року вона зареєструвала вказане право власності у встановленому законом порядку. Право власності ОСОБА_2 на квартиру визнано у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідач ОСОБА_1 є попереднім власником  квартири, зареєстрована в ній та постійно проживає.
Згідно з ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. 
Зазначене конституційне положення відображено і у ст.18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва зареєстрованими особами, які проживають у цій квартирі, є: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
 Порядок реєстрації  місця проживання  та місця перебування фізичних осіб в Україні та  зразків необхідних для цього документів,  затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року №1077, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, не передбачав  повноважень  Головного управління  Державної  міграційної служби України в м. Києві щодо зняття  з реєстрації на підставі  рішення суду про визнання права власності  на нерухоме майно за іншою особою.
Тобто,  наявність лише судового рішення  про визнання за позивачкою права власності на майно не є безумовною підставою для  зняття  з реєстрації місця проживання  відповідачів.
Крім того, як вже було зазначено, що постановою Верховного Суду України  від 01 07. 2015 р. скасовано рішення суду в частині   виселення відповідачів із спірної квартири  без надання іншого жилого приміщення, яке було підставою для  зняття    ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з реєстрації за адресою місця проживання.
Отже, Дарницький районний  відділ Головного  управління  Державної міграційної служби України в м. Києві, поновивши реєстрацію місця проживання  ОСОБА_1 , виходив із права відповідачки на користування спірним помешканням та діяв  в межах чинного законодавства України,  в зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про незаконність спірної реєстрації відносно  ОСОБА_1 .  
 Вимоги ОСОБА_2 про зобов`язання  Дарницьку районну в м. Києві державну адміністрацію скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від  задоволення вимог про  визнання протиправними дій щодо  реєстрації  місця проживання  ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 .   
Враховуючи наведене, рішення  суду в частині задоволення позовних вимог щодо  визнання протиправними дій Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві щодо реєстрації  місця проживання  ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 , та в частині  зобов`язання Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації скасувати реєстрацію місця проживання  ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 ,  підлягає скасуванню з поновленням нового  рішення  про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. 
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням вимог ч.13 ст. 141 ЦПК України рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат  по сплаті судового збору також підлягає скасуванню,оскільки в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 необхідно відмовити, тому ОСОБА_1 не має відшкодовувати позивачці понесені нею судові витрати. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 367 ЦПК України).
Відповідачкою ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції  в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 в апеляційному порядку не оскаржувалося. До апеляційної скарги ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_3 у встановленому законом порядку не приєдналася. За таких обставин, рішення суду переглядається лише щодо відповідачки ОСОБА_1 , тому доводи апеляційної скарги про необхідність скасування рішення суду в повному обсязі є передчасними.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно поновлено ОСОБА_2 строк позовної давності для звернення до суду, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Згідно зі ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За правилом ч. 3,4,5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
 Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України  «Про судове рішення у цивільній справі», якщо строк для звернення з позовом  пропущено  без поважної  причини,  суд  у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав,  якщо про  застосування  позовної  давності  заявлено стороною  у  спорі,  зробленою  до  ухвалення  ним  рішення,  крім випадків,  коли позов не доведено,  що є самостійною підставою для цього.
В зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 за їх недоведеністю,  тому відсутні підстави для відмови у задоволенні  позову за пропуском строку позовної давності.  
Керуючись   ст.ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний  суд, -
П О С Т А Н О В  И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року - в частині визнання протиправними дій Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві у провадженні реєстрації  місця проживання  ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 , та в частині  зобов`язання Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації скасувати реєстрацію місця проживання   ОСОБА_1  в квартирі АДРЕСА_1 , та в частині стягнення  з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрат  по сплаті судового збору - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким  в задоволенні позову ОСОБА_2 до Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах захисту дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - відмовити.
Постанова набирає  законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту постанови.
    Повний текст постанови виготовлений 01 листопада  2021року.
 
Головуючий
  Судді: