ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 595/862/21	Головуючий у 1-й інстанції Созанська Л.І. 	
Провадження № 33/817/634/21 	Доповідач - Коструба Г.І.	
Категорія - ч. 1 ст. 130 КУпАП 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2021 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Коструба Г.І., розглянувши у м. Тернополі з участю захисника особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 - адвоката Пасічника А. З., апеляційну скаргу на постанову Бучацького районного суду Тернопільської обл. від 22 жовтня 2021 р., якою  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не працює, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,
В С Т А Н О В И В:
Постановою Бучацького районного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. (сімнадцять тисяч) грн. в дохід держави, та позбавлено права керування транспортним засобом на строк 1 (один) рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 454 грн.
На вказане рішення суду захисник ОСОБА_1 - адвокат Пасічник А. З. подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову місцевого суду скасувати, закривши провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Вважає, що місцевий суд постановив рішення про притягнення ОСОБА_1 передчасно, за відсутності на те достатніх доказів вини останнього.
Зазначає, що ОСОБА_1 перед пропозицією інспекторів поліції пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння транспортним засобом не керував та правил дорожнього руху не порушував, оскільки 13.06.2021 за кермом транспортного засобу знаходився ОСОБА_2 . ОСОБА_1 в цей час перебував на пасажирському сидінні та заперечував факт керування автомобілем.
На переконання апелянта, протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №497242 є сфальсифікований, складений за відсутності на те підстав, адже ОСОБА_1 13.06.2021 транспортним засобом не керував до моменту пропозиції та проходження ним огляду на стан алкогольного сп`яніння. 
Так, прибувши до запаркованого автомобіля, працівники поліції безпідставно запропонували ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, тоді як за кермом був ОСОБА_2 .
О 04 год. 20 хв. працівники поліції провели огляд на стан алкогольного сп`яніння щодо ОСОБА_1 . Після цього інспектор поліції попросив ОСОБА_1 перепаркувати автомобіль в сторону, що останній зробив о 04 год. 25 хв.
Факт керування автомобілем в цей час підтверджується відомостями протоколу про адміністративне правопорушення, де зазначено, що ОСОБА_1 керував автомобілем о 04 год. 25 хв. та постановою про вчинення адміністративного правопорушення щодо ОСОБА_1 , де зазначено аналогічний час керування транспортним засобом.
Крім цього вказує, що будь - яких доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом в матеріалах справи немає.
Зазначає, що відеозаписи, долучені до матеріалів справи, є неналежними доказами, так як створені до події, описаної в матеріалах справи.
Роздруківка з технічного приладу драгер є неналежним доказом, так як створена до події, описаної в матеріалах адміністративної справи.
Посилається на те, що всупереч вимогам Інструкції “Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції”, працівниками поліції не було складено акт огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння, що є порушенням Інструкції.
Також, в матеріалах адміністративної справи відсутнє письмове направлення особи в медичний заклад для проведення огляду особи на визначення стану алкогольного сп`яніння.
На думку апелянта, працівниками поліції не було дотримано процедури огляду особи на стан алкогольного сп`яніння.
Одним із доводів апеляційної скарги слугує те, що місцевим судом був допитаний в якості свідка ОСОБА_2 , який підтвердив, що працівники поліції змусили ОСОБА_1 сісти за кермо автомобіля вже після проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння та мали упереджене ставлення до нього.
Апелянт не погоджується із оцінкою місцевого суду показань свідка ОСОБА_2 , оскільки суд не обґрунтував, чому саме їх оцінено як такі, що надані суду з метою уникнення покарання ОСОБА_1 .
Зазначає, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАБ №047399 від 13.06.2021, не є доказом у розумінні ст. 251 КУпАП, та не підтверджує факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом. ОСОБА_1 оскаржив дану постанову, провадження у справі відкрито відповідно до ухвали Бучацького районного суду Тернопільської обл. від 24.09.2021.
Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши захисника ОСОБА_1 — адвоката Пасічника А. З., який в судовому засіданні апеляційного суду просив скасувати рішення суду першої інстанції, закривши провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, прихожу до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з таких міркувань.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.
У відповідності до положень ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Зазначених вимог закону судом першої інстанції при розгляді справи не дотримано, внаслідок чого поза увагою судді залишилися обставини, які мали суттєве значення для правильного вирішення даної справи.
Згідно положень ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно з постановою суду 13 червня 2021 року о 04 год 25 хв в м. Бучач по вул. Стрипна водій ОСОБА_1 керував т/з “Фольксваген Транспортер”, д.н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд проводився у встановленому законом порядку за допомогою приладу “Алкотест Драгер” 6810, проба позитивна 1,23 проміле, чим порушив вимоги п. 2.9а Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Так, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , суд першої інстанції визнав останнього винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме дійшов висновку, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.
При цьому суд першої інстанції керувався наявними в матеріалах справи доказами, а саме: протоколом про вчинення адміністративного правопорушення ДПР18 № 497242 від 13 червня 2021 року; результатом тесту № 8022 на алкоголь від 13 червня 2021 року, проведеного приладом “Dragеr Alcotest 6810” № ARВL-0858, згідно якого у ОСОБА_1 виявлено 1,23 %о (проміле) алкоголю в крові; постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ №047399 від 13 червня 2021 року, згідно якої на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 6 ст. 121 КУпАП, а саме за те, що він 13 червня 2021 року о 04 год. 25 хв. у м. Бучач керував автомобілем марки “Фольксвген Транспортер”, д.н.з НОМЕР_1 , номерний знак якого не був освітлений, в темну пору доби, а саме не проглядався з 20 метрів, чим порушив пункти 2.9 (в) ПДР України. 
З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.
Згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до пункту 2.9 (а) Правил дорожнього руху водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.
У відповідності до пункту 27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 14 “Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті” судам слід ураховувати, що відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП несуть особи, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп”яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника, який проводять згідно з Інструкцією про порядок направлення громадян для огляду на стан сп`яніння в заклади охорони здоров”я та проведення огляду з використанням технічних засобів. Якщо водій ухилявся від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.
З проглянутого апеляційним судом в порядку підготовки до апеляційного розгляду відеоматеріалу, наявного в матеріалах справи, вбачається, що працівники поліції здійснювали відеофіксацію про вчинення ОСОБА_1 правопорушення на власний мобільний телефон.
Суддя апеляційного суду вважає за необхідне зазначити про те, що відеозаписи, долучені до матеріалів справи на підтвердження факту порушення ОСОБА_1 п. 2.9 (а) ПДР України, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, не можуть вважатись належним доказом у зв`язку з тим, що протокол про адміністративне правопорушення щодо нього не містить посилань на такий технічний засіб, за допомогою якого здійснена відеофіксація, що нівелює доказове значення наданих працівниками поліції відеозаписів.
Той факт, що відеозапис вівся працівником поліції на мобільний телефон, доводиться твердженнями свідка ОСОБА_2 , який у розмові з працівниками поліції на цьому відео поставив питання останньому, на якій підставі він використовує мобільний телефон, на що отримав відповідь про те, чим це заборонено.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі – Закон № 580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Так, частиною 1 цього Закону закріплено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 31 та ст. 40 Закону № 580-VIII поліція може застосовувати такі превентивні заходи, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функцію фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
У частині першій ст. 40 Закону № 580-VIII зазначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може:
- закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів; 
- монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель 
- фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз.
Тобто, працівники поліції для забезпечення публічної безпеки і порядку можуть використовувати фото- і відеозйомку, зроблену лише на пристрій, який закріплений на однострій, у/на службових транспортних засобах або встановлений стаціонарно.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 31, ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», з метою забезпечення організації застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, наказом МВС № 1026 від 18.12.2018 затверджена Інструкція із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, яка передбачає застосування поліцейськими відеореєстраторів; портативних відеореєстраторів, технічні характеристики та особливості конструкції якого дають змогу закріпити його на форменому одязі поліцейського, інших приладів, але не передбачає застосування мобільних телефонів.
Інструкція із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото-і кіно зйомки, відеозапису, засобів фото-і кіно зйомки, відеозапису, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України №1026 від 18 грудня 2018 року, містить чіткий перелік пристроїв, з допомогою яких поліції надано право проводити відеофіксацію та не надає право поліцейським здійснювати відоефіксацію власними мобільними пристроями.
Отже, як вбачається з наведеного, жодною нормою матеріального права не передбачено застосування працівником патрульної поліції мобільного телефону для фіксації факту порушення Правил дорожнього руху, оскільки така зйомка може робитись лише на пристрій, який закріплений на однострій, у/на службових транспортних засобах або встановлений стаціонарно.
Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині посилання апелянта на неналежність таких доказів як відеозаписи, які надані працівниками поліції із власного мобільного телефону, не можуть бути належними доказами у справі. При цьому, вони не були позбавлені можливості зафіксувати правопорушення за допомогою нагрудної камери, однак такою можливістю не скористався.
Не виконані працівниками поліції і вимоги ч. 2 ст. 266 КУпАП, де зазначається, що під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків.
Тобто, ні належно оформленого відеозапису, ні пояснень свідків в процесі складання протоколу про адміністративне правопорушення до справи долучено не було.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Тобто, у даному випадку працівниками поліції в порушення вимог 255 КУпАП України не виконано обов`язок щодо збирання доказів, не надано належних і допустимих доказів наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, що в свою чергу не дає можливості з дастатністю встановити його винність у вчиненні адміністративного правопорушення.
Апеляційним судом встановлено, що інспекторами поліції не дотримано вищенаведених вимог закону, оскільки у матеріалах справи відсутній належний доказ відеозапису із відеореєстратора службового автомобіля або нагрудних камер поліцейських, інформація про проходження останнім огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу в присутності двох свідків та його відмова від такого огляду в найближчому закладі охорони здоров`я, роз`яснення йому прав та обов`язків, передбачених ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України тощо.
Слушними є також доводи апелянта щодо відсутності в матеріалах справи акту медичного огляду щодо результатів медичного огляду та направлення на огляд водія транспортного засобу в заклад охорони здоров`я з метою виявлення стану сп`яніння затвердженої форми.
Згідно з п. 8 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, форма направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, наведена у додатку 1 до цієї Інструкції.
Лише наявність вказаного направлення в матеріалах справи є відповідним доказом дотримання встановленої процедури огляду водія на стан сп`яніння.
Відповідно до п. 10 Інструкції результати огляду на стан сп`яніння водія транспортного засобу, проведеного поліцейським, зазначаються в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (додаток 2). У випадку установлення стану стану сп`яніння результати огляду, проведеного поліцейським, зазначаються у протоколі про адміністративне правопорушення, до якого долучається акт огляду.
Пунктом 11 цієї Інструкції зазначено, що оформлення матеріалів огляду на стан сп`яніння водія транспортного засобу здійснюється згідно чинного законодавства.
Таким чином, працівник поліції зобов`язаний був долучити відповідний акт до протоколу про адміністративне правопорушення, проте, такий акт відсутній в матеріалах справи.
Крім цього, на переконання апеляційного суду, протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №497242 від 13 червня 2021 року в даному випадку, не може бути визнаний належним доказом по даній справі у розумінні ст. 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини, викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, і не викликали сумніви.
Розглядаючи справи про адміністративне правопорушення, суддя, як це визначено у ст. 245 КУпАП, повинен всебічно, повно і об`єктивно з`ясовувати всі обставини справи на основі належного досліджених в судовому засіданні та оцінених доказів і вирішити справу в точній відповідності з законом.
Водночас, згідно з вимогами ст. ст. 278, 280 КУпАП суддя при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення має вирішити питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи, чи є необхідність у витребуванні додаткових матеріалів, а при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в йогно вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Місцевий суд не звернув увагу на те, що у матеріалах справи відсутні документальні підтвердження дій поліцейських, які повинні бути обов`язковими та прямо передбачені у Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, затвердженої Наказом МВС і МОЗ України від 09.11.2015 №1452/735: відсутній акт огляду на стан алкогольного сп`яніння та направлення на огляд на стан алкогольного сп`яніння.
Вищенаведене свідчить про те, що працівниками поліції було порушено вимоги ст. 266 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України, Міністерством охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року №1452/735, а також “Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів”, затвердженого постановою КМУ 17.12.2018 №1103, не враховано цього і місцевим судом.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.
Така позиція Конституційного Суду України відповідає і правовим позиціям Європейського суду з прав людини. За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своєму рішенні у справі “Аллене де Рібемон проти Франції” від 10 лютого 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинності обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин. У рішенні “Маліж проти Франції” від 23 вересня 1998 року Європейський суд з прав людини визнав кримінально-правовий зміст адміністративного правопорушення. Європейський суд з прав людини підкреслює, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення. Так, в рішенні від 21 липня 2011 року у справі “Коробов проти України” Європейський суд з прав людини висловив позицію, що суд має право обґрунтувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. Тобто таких, які не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення “поза розумним сумнівом”.
Застосовуючи закріплений в ст. 62 Конституції України принцип презумпції невинуватості, який передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість, а також, що всі сумніви стосовно доведеності вини особи мають тлумачитись на її користь, - приходжу до висновку про те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не доведена.
Оскільки в порушення вимог ст. 251 КУпАП до протоколу про адміністративне правопорушення не долучено належних доказів вчинення ОСОБА_1 дії, зазначеної у протоколі, а протокол про адміністративне правопорушення сам по собі, без підтвердження іншими доказами, не є вичерпним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не доведена.
Оскільки вина є основною ознакою суб`єктивної сторони правопорушення, відсутність вини свідчить про відсутність складу адміністративного правопорушення.
Таким чином, з урахуванням наведеного, висновки місцевого суду про вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не ґрунтуються на належних, достатніх і допустимих доказах, через що оскаржувана постанова не може вважатись законною і обґрунтованою.
Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно з пунктом 2 частини 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі.
Враховуючи наведене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, є обґрунтованими, а тому постанова Бучацького районного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 247, ст. 294 КУпАП України, суддя
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Пасічника А. З. задовольнити.
Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2021 р., якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити за відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення.
Постанова Апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя