ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/22579/20                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Аверкова В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2021 року                                                                      м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді          Парінова А.Б., 
суддів:                     Беспалова О.О.,
                                        Ключковича В.Ю.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 06 травня 2020 року № 0089344203, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 06 травня 2020 року № 0089344203; 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у місті Києві щодо списання безнадійного податкового боргу ОСОБА_1 та зобов`язати списати безнадійний борг у розмірі 41205,91 грн; 
- зобов`язати Головне управління ДПС у місті Києві здійснити коригування показників стану розрахунків з бюджетом в інтегрованій картці податків у зв`язку зі списанням безнадійного податкового боргу у сумі 41205,91 грн; 
- стягнути з Головного управління ДПС у місті Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 840,80 грн судовий збір; 
- стягнути з Головного управління ДПС у місті Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 5000,00 грн витрати на професійну правничу допомогу. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що податковий борг у розмірі 25000 грн, що виник на підставі податкового повідомлення - рішення від 10 червня 2016 року № 328-1305/Р набув статусу безнадійного боргу до проведення перевірки та винесення оскаржуваного в даному провадженні податкового повідомлення - рішення від 06 травня 2020 року № 0089344203, відтак підлягає списанню разом із нарахованою пенею та штрафними санкціями, що складає 41205,91 грн. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2021 року адміністративний позов задоволено:
- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 06 травня 2020 року № 0089344203;
- визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної податкової служби у місті Києві щодо списання безнадійного податкового боргу ОСОБА_1 та зобов`язати списати безнадійний борг у розмірі 41205,91 грн. 
- зобов`язано Головне управління Державної податкової служби у місті Києві здійснити коригування показників стану розрахунків з бюджетом в інтегрованій картці податків у зв`язку зі списанням безнадійного податкового боргу у сумі 41205,91 грн. 
- стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 копійок та понесені ним витрати на професійну правову допомогу у сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, код ЄДРПОУ 43141267). 
Не погоджуючись із прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що податковий борг у розмірі 25000 грн набув статусу узгодженого боргу, а тому не сплата його тягне за собою нарахування пені та застосування штрафних санкцій. Однак, а думку контролюючого органу, спірне податкове повідомлення - рішення від 06 травня 2020 року № 0089344203 скасуванню не підлягає. Крім того, апелянт зазначає, що витрати на правову допомогу є завищеними та документально не підтверджені.
На адресу суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив, в якому останній просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу апелянта без задоволення. Так, позивач зазначає, що відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не надано доказів того, що позивач отримував дохід від здачі майна в оренду. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Враховуючи, що до суду апеляційної інстанції не надходило клопотань про розгляд справи в судовому засіданні, колегія суддів вважає, що наявні підстави для розгляду апеляційної справи та матеріалів справи в письмовому провадженні.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що співробітниками Головного управлінням Державної податкової служби у м. Києві проведено камеральну перевірку своєчасності сплати до бюджету узгодженого грошового зобов`язання по транспортному податку з фізичних осіб ОСОБА_1 .
За результатом перевірки контролюючим органом складено акт перевірки від 09 квітня 2020 року № 4565/26-15-33-14/ НОМЕР_1 (надалі - Акт перевірки). 
В акті перевірки контролюючим органом встановлено порушення строків сплати нарахованої суми грошового зобов`язання по транспортному податку з фізичних осіб, передбачених підпунктом 267.8.1 пункту 267.8 статті 267 Податкового кодексу України. 
На підставі акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомленням - рішенням від 06 травня 2020 року № 0089344203 за затримку на 1129 календарних днів за несплату грошового зобов`язання фізичною особою зобов`язано сплатити штраф у розмірі 5000 грн (25%).
У серпні 2020 року позивач звернувся до Головного управління ДПС у місті Києві із заявою про списання безнадійного податкового боргу у розмірі 41     205,91 грн, з яких: 25000 грн - за основним зобов`язанням, 5000 грн - за штрафними санкціями, 11205,91 - пеня.
Листом ДПС України від 04 вересня 2020 року № 3226/АДВ/26-15-13-03-22 позивачу відмовлено у списанні безнадійного боргу з посиланням на відсутність на те підстав згідно пунктів 101.1 та101.2 статті 101 Податкового кодексу України. 
Позивач, вважаючи, що спірне податкове повідомлення-рішення винесено відповідачем з порушенням норм права, звернувся з даним позовом до суду за захистом порушених прав.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом встановлено, що станом на момент проведення перевірки строк прострочення сплати грошового зобов`язання становить 1129 днів. Отже, податковий борг у розмірі 25000 грн - за основним зобов`язанням, 5000 грн - за штрафними санкціями, 11205,91 - пеня безнадійною заборгованістю, що підлягає списанню. З огляду на викладене, нарахування штрафних санкцій на безнадійний борг суперечить приписам податкового законодавства, а тому податкове повідомлення-рішення від 06 травня 2020 року № 0089344203 також підлягає скасуванню. 
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (надалі - ПК України) податкове законодавство ґрунтується на принципах, зокрема на принципі загальності оподаткування - кожна особа зобов`язана сплачувати встановлені цим Кодексом, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями цього Кодексу.
Відповідно до пунктів 36.1, 36.2, 36.3 статті 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.
Пунктом 38.1 статті 38 ПК України визначено, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
Згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
Підпунктом 14.1.152 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що погашення податкового боргу - зменшення абсолютного значення суми такого боргу, підтверджене відповідним документом.
Згідно з підпунктом 19-1.1.22 пункту 19.1 статті 19 ПК України контролюючі органи здійснюють погашення податкового боргу, стягнення своєчасно ненарахованих та/або несплачених сум єдиного внеску та інших платежів.
Відповідно до підпункту 19-1.1.24 пункту 19-1.1 статті 19-1 ПК України контролюючі органи здійснюють функції, зокрема, щодо відстрочення, розстрочення та реструктуризацію грошових зобов`язань та/або податкового боргу, недоїмки із сплати єдиного внеску, а також списання безнадійного податкового боргу.
Згідно з підпунктом 20.1.29 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право приймати рішення про розстрочення та відстрочення грошових зобов`язань або податкового боргу, а також про списання безнадійного податкового боргу у порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до пункту 101.1. статті 101 ПК України, списанню підлягає безнадійний податковий борг, у тому числі пеня та штрафні санкції, нараховані на такий податковий борг.
Згідно з пунктом 101.2. статті 101 ПК України, під терміном "безнадійний" розуміється: зокрема податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності, встановлений цим Кодексом.
З приписів пункту 102.1. ст. 102 ПК України вбачається, що контролюючий орган, крім випадків, визначених п. 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до ст.39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної п. 133.4 ст. 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
Отже, у разі спливу 1095 денного строку з дня виникнення податкового боргу, такий борг визнається безнадійним та підлягає списанню.
Судом першої інстанції встановлено, а контролюючим органом не спростовано, що податковим повідомленням - рішенням ДПІ у Шевченківському районі міста Києва від 10 червня 2016 року № 238-95-66 позивачу нараховано транспортний податок у розмірі 25000 грн.
Позивач стверджує, що вищевказане рішення податкового органу останньому не направлено та ним не отримане. 
Разом з тим, згідно наданої копії повідомлення про повернення поштового відправлення, вищезазначене податкове повідомлення - рішення направлено на адресу позивача, проте повернуто до податкового органу з причин "закінчення терміну зберігання".
Враховуючи наведене, податкове повідомлення - рішення від 10 червня 2016 року № 328-1305/Р вважається врученим 25 липня 2016 року. 
Як свідчать матеріали справи, перевірка призначена та проведена 09 квітня 2020 року, тобто після спливу 1095 днів. 
Відповідачем не надано доказів вжиття заходів з метою погашення податкового боргу позивача до 09 квітня 2020 року.  
Суд першої інстанції звернув увагу, що самим контролюючим органом встановлено, що станом на момент проведення перевірки строк прострочення сплати грошового зобов`язання становить 1129 днів.   
Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що податковий борг у розмірі 25000 грн - за основним зобов`язанням, 5000 грн - за штрафними санкціями, 11205,91 - пеня  вважається безнадійною заборгованістю, що підлягає списанню.  
Отже, нарахування штрафних санкцій на безнадійний борг суперечить приписам податкового законодавства, а тому податкове повідомлення - рішення від 06 травня 2020 року № 0089344203 також підлягає скасуванню. 
Щодо вимоги про визнання протиправною бездіяльності Головного управління ДПС у місті Києві щодо списання безнадійного податкового боргу ОСОБА_1 та зобов`язання списати безнадійний борг у розмірі 41205,91 грн та зобов`язання здійснити коригування показників стану розрахунків з бюджетом в інтегрованій картці податків у зв`язку зі списанням безнадійного податкового боргу у сумі 41205,91 грн, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно з підпунктом 20.1.29 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право приймати рішення про розстрочення та відстрочення грошових зобов`язань або податкового боргу, а також про списання безнадійного податкового боргу у порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до пункту 101.1 статті 101 ПК України списанню підлягає безнадійний податковий борг, у тому числі пеня та штрафні санкції, нараховані на такий податковий борг.
Судом першої інстанції встановлено, а апелянтом не спростовано, що позивач звертався до Головного управління ДПС у місті Києві із заявою про списання безнадійного податкового боргу у розмірі 41205,91 грн, з яких: 25000 грн - за основним зобов`язанням, 5000 грн - за штрафними санкціями, 11205,91 - пеня.
Проте, листом ДПС України від 04 вересня 2020 року № 3226/АДВ/26-15-13-03-22 позивачу відмовлено у списанні безнадійного боргу з посиланням на відсутність на те підстав згідно пунктів 101.1 та101.2 статті 101 Податкового кодексу України.
З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявності достатніх підстав для списання безнадійного боргу відмова податкового органу у вчиненні таких дій розцінюється як протиправна бездіяльність. 
При цьому, беручи до уваги, що вирішення питання про списання безнадійного податкового боргу, є дискреційними повноваженнями такого органу, суд враховує положення обов`язкової до застосування судової практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі Олссон проти Швеції (Olsson v. Sweden) від 24 березня 1988 року.
При вирішенні вказаної справи Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що яка-небудь норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними.
Фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципом верховенства права. Таким чином, мається на увазі, що у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia п. 1 статті 8.
Закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання держави.
Крім того, згідно п. 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.
Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві".
На підставі викладеного, суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, зазначеного у постанові від 19.02.2019 у справі №825/999/17, належним способом захисту, що відновить порушені права товариства, є коригування в інформаційній системі органів ДФС даних інтегрованої картки. Фактично, визнається порушення прав платника податків безпідставними записами в інтегрованій картці платника, а також право платника податків на поновлення відповідних прав шляхом коригування відповідних даних, за умови відсутності правових підстав у контролюючого органу для здійснення відповідних донарахувань та внесення відповідних даних до інформаційних систем.
З аналізу матеріалів справи та норм права колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно, з метою захисту прав позивача та зобов`язав відповідача списати безнадійний борг у розмірі 41205,91 грн із одночасним здійсненням коригування показників стану розрахунків з бюджетом в інтегрованій картці податків у зв`язку зі списанням безнадійного податкового боргу у сумі 41205,91 грн. 
Щодо вимоги про стягнення з Головного управління ДПС у місті Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Пункт 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У частинах першій і другій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Так, позивачем до позовної заяви надано копії договору про надання правової допомоги від 14 травня 2020 року № 14/05/20/2, додаткової угоди 3 2 від 20 липня 2020 року, платіжного доручення від 22 липня 2020 року на суму 5000 грн, попередній розрахунок суми судових витрат.   
Щодо співмірності розміру судових витрат, пов`язаних із наданням адвокатом послуги у зв`язку з розглядом даної справи, колегія суддів зазначає наступне.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як зазначалось вище, чинне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Також, колегія суддів звертає увагу, що предмет спору у даній справі є майнові вимоги та не майнові, крім того, враховуючи, що адвокатом вчинялися дії по підготовці документів для подання до суду (запити, позовна заява, відзив на позовну заяву) обґрунтованим та пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу за подання відзиву є сума 5000,00 гривень. Вказаний розмір витрат обумовлений об`єктивною тривалістю часу, яку мав витратити адвокат на складання процесуальних документів та розгляду справи у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву на адміністративний позов, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. 
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 311, 313, 315-316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2021 року -залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя                                                            А.Б. Парінов

Судді:                                                                                О.О. Беспалов

                                                                                          В.Ю. Ключкович