УХВАЛА

18 жовтня 2021 року 
м. Київ

справа № 215/563/20
адміністративне провадження № К/9901/36912/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року  та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року у справі № 215/563/20 за позовом ОСОБА_1 до  Виконавчого комітету Криворізької міської ради  про визнання бездіяльності протиправною,

УСТАНОВИВ:
03 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовною заявою до Виконавчого комітету Криворізької міської ради, в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Криворізької міської ради, яка виявилась у не вжитті заходів для забезпечення фундаментального права на соціальну допомогу, якою буде забезпечено для позивача рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму і право на одноразову допомогу, як малозабезпеченій сім`ї до правової позиції статей  46,  48 Конституції України;
- визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Криворізької міської ради, яка виявилась у не забезпеченні гарантій статей  33,  46,  48 Конституції України;
- захистити право позивача на інформацію, зазначивши окремим пунктом рішення, що без винесення за результатами розгляду звернення рішення, постанови, тобто правового акту Виконавчим комітетом Криворізької міської ради заява від 05 грудня 2019 року вх. С-12541 вважається належно не розглянутою;
- визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Криворізької міської ради, яка виявилась у порушенні права позивача бути присутнім при розгляді заяви (запиту) від 05 грудня 2019 року вх. С-12541.
Ухвалою Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 лютого 2020 року адміністративну справу №215/563/20 передано за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року у справі № 215/563/20 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору по справі №215/563/20. Позовну заяву ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Криворізької міської ради про визнання бездіяльності протиправною повернуто позивачу.
Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, скаржник звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.
У поданій касаційній скарзі скаржник, з посиланням на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
Повертаючи позовну заяву на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконано вимоги ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року про залишення позовної заяви без руху. 
Так, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 березня  2020 року позовна заява була залишена без руху і запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви у зазначений судом строк та надати суду: 
1) позовної заяви, оформленої у відповідності до вимог  статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, із зазначенням у новій редакції позовної заяви: повного переліку документів та інших доказів, що додаються до позовної заяви; відомостей наведених у пункті 8 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: із зазначенням щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;
2) примірників позовної заяви у новій редакції у відповідності до кількості учасників справи;
3) належним чином завіреної копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 на підтвердження адміністративної процесуальної дієздатності позивача;
4) доданих до позовної заяви матеріалів для направлення (вручення) відповідачу разом із примірником позовної заяви;
5) обґрунтованого клопотання про звільнення або відстрочення сплати позивачем судового збору із наданням належних та достатніх доказів на підтвердження відповідних доводів доказів або документу про сплату судового збору.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року продовжено позивачу строк виконання ухвали від 04 березня 2020 року у даній справі на 10 днів з дня отримання ухвали.
Відповідно до пункту частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк. 
Зі змісту ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року слідує, що 07 жовтня 2020 року до суду від позивача надійшла заява про поновлення провадження по справі після усунення недоліків, в якій позивач просить звільнити його від сплати судового збору у зв`язку з доходами, які нижче від 5% розміру річного доходу. На підтвердження вищевказаного позивачем надано довідку Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної ради міста Кривого Рогу від 21 вересня 2020 року № 5522, відповідно до даних якої компенсаційна виплата непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за особою з інвалідністю 1 групи ОСОБА_2 за період з вересня 2018 року по серпень 2020 року становить  797,22 грн.
При цьому, судом встановлено, що позивачем не надано до суду доказів на підтвердження обставин того, що його майновий стан перешкоджає сплаті судового збору за подану адміністративного позову у встановлений законом порядку, а саме, що компенсаційна виплата по догляду за особою з інвалідністю І групи є єдиним джерелом доходу, в тому числі, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік, що може бути підтверджено довідкою податкового органу про доходи тощо.
Надаючи оцінку заяві позивача про усунення недоліків, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що обставини, які зазначив позивач, відповідно до положень Закону України "Про судовий збір", не є умовою для звільнення від сплати судового збору, а самим позивачем не надано доказів наявності інших підстав для його звільнення від сплати судового збору.
Таким чином суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність правових підстав для звільнення скаржника від сплати судового збору, виходячи з наданих ним доказів.
Так, статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Тобто, особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.
На підставі положень частини другої цієї ж статті визначено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
Аналіз вказаної норми дає підстави зробити висновок про те, що визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою на відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати.
Особа, яка заявляє клопотання про звільнення від сплати судового збору, згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.
Разом з тим, судами встановлено, що позивачем не надано до суду доказів на підтвердження обставин того, що його майновий стан перешкоджає сплаті судового збору за подану ним позовну заяву у встановленому законом порядку, а саме, що компенсаційна виплата по догляду за особою з інвалідністю І групи є єдиним джерелом доходу, в тому числі, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік, що може бути підтверджено довідкою податкового органу про доходи та довідкою органу пенсійного фонду, тощо.
Сам по собі факт отримання соціальних виплат чи пенсії особою не позбавляє цю особу права та можливості отримання інших доходів, з яких може бути сплачений судовий збір.
Аналогічний підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду в ухвалах від 10 травня 2019 року у справі № 9901/166/19, від 09 березня 2021 року у справі № 9901/352/20. 
Гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя від 14.05.1981№ R (81): "В тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати" (підпункт 12 пункту D).
Сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду є складовою доступу до правосуддя.
Суд вважає за необхідне звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд), за якою вимога сплатити судовий збір не порушує право заявників на доступ до правосуддя, оскільки судовий збір є певним законним обмежувальним заходом, який є формою регулювання доступу до суду, а також попередження подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів. Таке обмеження не може розглядатись як таке, що саме по собі суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована згідно із Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, який гарантує кожному право на розгляд його справи судом.
Зважаючи на викладене, Верховний Суд констатує, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, повертаючи позовну заяву з підстав не усунення недоліків, вірно застосував положення пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України, правильне їх застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначених норм процесуального права.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують і не ставлять під сумнів установлені судами обставини, а до скарги не додано будь-яких доказів які б спростовували зазначене.
Крім того, Суд вважає за необхідне звернути увагу скаржника, що відповідно до частини восьмої статті 169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
При цьому, у цьому конкретному випадку право доступу до суду не можна вважати порушеним, оскільки позивач має можливість звернутися до суду в порядку визначеному Законом.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
За змістом пункту 2 частини другої статті 333 КАС України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Дія цієї норми поширюється, серед іншого, на ухвали судів першої інстанції, перелік яких наведений у частині другій статті 328 КАС України та прийняті за наслідками їх перегляду постанови суду апеляційної інстанції.
За такого правового регулювання та обставин справи у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року  та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року у справі № 215/563/20 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Криворізької міської ради  про визнання бездіяльності протиправною.
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк   В.М. Соколов