Справа № 344/7164/21 
Провадження № 22-ц/4808/1412/21 
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого  (суддя-доповідач)  Максюти І.О.,
суддів     Василишин Л.В., Горейко М.Д.,
секретаря    Петріва Д.Б.,
з участю                                представника апелянта адвоката Горина В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Івано-Франківський МВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), АТ ,,ПроКредит Банк" на бездіяльність ДВС та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Горина Василя Миколайовича на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, постановлену суддею Бородовським С.О. 04 серпня 2021 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, про відмову в задоволенні скарги,     
                                             в с т а н о в и в :
В травні 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Горин В.М. подав скаргу на бездіяльність ДВС та зобов`язання вчинити дії.
Доводи скарги обґрунтовано тим, що на виконанні Івано-Франківського міського відділу ДВС знаходилось виконавче провадження №29346583 щодо виконання судового наказу №2н-179/2008, виданого 04.02.2008 року Івано-Франківським міським судом про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ЗАТ ,,ПроКредит Банк" 34556,49 грн  заборгованості за кредитним договором. 
23.04.2008 року за заявою стягувача на підставі вказаного  судового наказу відділом ДВС відкрито виконавче провадження. 
17.11.2011 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, 04.04.2013 року на підставі п.2 ч.1 ст.47 (відсутність у боржника майна) виконавчий документ повернутий стягувачу, 31.03.2021 року представником скаржника адвокатом Гориним В.М. Івано-Франківському міському відділу ДВС надіслано заяву про скасування арешту майна. 
Згідно відповіді від 30.04.2021 року міський відділ  ДВС повідомив, що 04 квітня 2013 року виконавче провадження завершено та по ньому винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України ,,Про виконавче провадження" (відсутність майна боржника). Дана підстава завершення виконавчого провадження у відповідності до Закону України ,,Про виконавче провадження" не передбачає зняття арешту з майна боржника. У всіх інших випадках арешт майна може бути знятий за рішенням суду. 
З відповіді також скаржнику стало відомо, що стягувач, якому і було повернуто виконавчий документ, з 04.04.2013 року вдруге так і не пред`явив судовий наказ до виконання. 
Заявник вважає, що орган ДВС в постанові від 04.04.2013 року про закінчення виконавчого провадження №29346583, в порушення вимог ст. 50 Закону України ,,Про виконавче провадження" (чинного на день вчинення виконавчих дій) не вирішив питання про зняття арешту з майна ОСОБА_1 , що був накладений постановою від 17.11.2011 року, чим допустив бездіяльність. На даний час матеріали вказаного виконавчого провадження знищені.
Просив визнати незаконними дії Івано-Франківського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), які полягають у відмові у знятті арешту накладеного на майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №29346583 та зобов`язати скасувати постанову про арешт майна від 17.11.2011 року.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 04 серпня 2021 року у задоволенні скарги відмовлено (а.с.66-69).
Не погодившись з ухвалою суду представник ОСОБА_1 адвокат Горин В.М. подав апеляційну скаргу. 
Апелянт зазначає, що судом не застосовані положення Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року в редакції, чинній на момент прийняття державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документу стягувачу.
Так, відповідно до ст.25 Закону державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно зі статтею 37 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно зі ст.40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав - згідно зі ст.40-1 цього Закону. Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. 
У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання,а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).
Таким чином, завершуючи виконавче провадження (в рамках якого було накладено арешт на все майно заявника), арешт за майна позивача підлягав зняттю, проте цього зроблено не було. До такого висновку дійшов і Верховний Суд у справі №817/928/17.
Не зняття державним виконавцем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право підлягає захисту шляхом зняття обтяження з майна позивача. 
Оскільки, дане виконавче провадження у відповідності до ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» завершене, арешт не знятий, а саме виконавче провадження знищено, має місце порушення права позивача володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд і таке право підлягає захисту в судовому порядку.
Просить апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою вимоги скарги задовольнити (а.с.76-78).
Відзив на апеляційну скаргу представниками заінтересованих осіб не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
У судове засідання не з`явився представники заінтересованих осіб, про причини неявки не повідомили, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання,  тому колегія суддів розглянула справу у їх відсутності.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.
Встановлено, що 04.02.2008 року Івано-Франківським міським судом видано судовий наказ про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ЗАТ ,,ПроКредит Банк" 34556,49 грн заборгованості за кредитним договором (а.с.38).
На виконанні Івано-Франківського міського відділу ДВС знаходилось виконавче провадження №29346583 щодо виконання судового наказу №2н-179/2008, виданого 04.02.2008 року Івано-Франківським міським судом про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ЗАТ ,,ПроКредит Банк" 34556,49 грн  заборгованості за кредитним договором.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав постановою від 17.11.2011 року накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 та оголошено заборону на його відчуження (а.с.39).
31.03.2021 року представник скаржника адвокат Горин В.М. звернувся до Івано-Франківського міського відділу ДВС із заявою про скасування арешту накладеного постановою від 17.11.2011 року у виконавчому провадженні №29346583 та видачу довідки про те, що виконавче провадження №29346583 знищено (а.с.40). 
Згідно відповіді начальника Івано-Франківського МВ ДВС  від 30.04.2021 року на виконанні перебувало виконавче провадження №29346583 з виконання наказу №2н-119, виданого 24.12.2012 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь ЗАТ ,,ПроКредит Банк" 34556,49 грн. 04.04.2013 року винесено постанову про повернення  виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України ,,Про виконавче провадження" (відсутність майна боржника). Дана підстава завершення виконавчого провадження у відповідності до  Закону України ,,Про виконавче провадження" не передбачає зняття арешту з майна боржника. Також роз`яснено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, передбачені ст.59  Закону України ,,Про виконавче провадження".
Встановлено,що постанова про арешт майна боржника не скасована.
Відмовляючи в задоволенні скарги, суд виходив з положень п.2 ч.1 ст.47, ст.ст.49,50, Закону України «Про виконавче провадження», встановив, що зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа у зв`язку з відсутністю майна у боржника, яке не є підставою для закінчення або завершення виконавчого провадження.
З таким висновком апеляційний суд погоджується з огляду на таке.
Відповідно до ст.13 Закону України N 606-XIV  «Про виконавче провадження»  в редакції, чинній на 04 квітня 2013 року, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 наведеного Закону в редакції, чинній на день винесення постанови про повернення виконавчого листа 04 квітня 2013 року,    виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, зокрема, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
За приписами ч. 5 ст. 47 наведеного Закону, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
Відповідно до ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених ч. 1 цієї статті випадках. При цьому, даною нормою не передбачено такого випадку закінчення виконавчого провадження, якщо виконавчий лист повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника.
Наслідки завершення виконавчого провадження передбачені статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно з частинами першою та другою статті 50 наведеного Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Аналогічна позиція висвітлена у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г та постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 263/1468/17 (провадження № 61-31540св18).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року в справі № 127/2-1421/09 (провадження № 61-22895св19) вказано, що у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. 
Отже, у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції 2013) виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б настати правові наслідки, передбачені ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження»(зняття арешту, накладеного на майно боржника).
З матеріалів справи вбачається, що державний виконавець не виносив постанови про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Зважаючи на встановлені обставини та вищенаведені норми Закону, колегія суддів приходить до висновку, що державний виконавець діяв в межах своїх повноважень та у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження», а тому підстави для задоволення скарги відсутні.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні скарги.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до не правильного вирішення справи, тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП],§ 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд
                                                   п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Горина Василя Миколайовича залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий                                                                І.О. Максюта
Судді:                                                                          Л.В.Василишин
                                                                                     М.Д. Горейко
Повний текст постанови складено 18  жовтня  2021 року.