Постанова
Іменем України
 
06 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 2-2949/10
провадження № 61-17455св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Крата В. І.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
відповідачі: приватна виробничо-комерційна фірма «Віссон», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового  провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Городничої В. С., Ткаченко І. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2009 року публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі -       ПАТ «Укрсиббанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), звернулось до суду з позовом до приватної виробничо-комерційної фірми «Віссон» (далі - ПВКФ «Віссон»), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 серпня 2008 року між банком та ПВКФ «Віссон» укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 300 000,00 дол. США. 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 18 серпня 2008 року укладені договори поруки                        № № 224246 та 224244, відповідно до умов яких він зобов`язався солідарно відповідати перед банківською установою за повне та своєчасне виконання кредитних зобов`язань ПВКФ «Віссон». 
Крім того, 18 серпня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладені договори поруки № № 224247 та 224245, за якими остання взяла на себе обов`язок солідарно відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання зобов`язання ПВКФ «Віссон» за кредитним договором. 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов`язань станом на 03 грудня 2009 року утворилась заборгованість у розмірі                               2 552 833, 05 грн, яку банк просив стягнути у солідарному порядку з боржника та поручителів на свою користь.
Короткий зміст судових рішень
Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду                          м. Дніпропетровська від 02 березня 2011 року у складі судді Подорець О. Б. позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. 
Стягнуто у солідарному порядку із ПВКФ «Віссон», ОСОБА_1 та                     ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 18 серпня 2008 року у розмірі 2 552 833, 05 грн. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов`язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, останній має нести цивільно-правову відповідальність, а поручителі повинні нести цивільно-правову відповідальність за порушення боржником взятих на себе зобов`язань.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня         2011 року відхилено апеляційну скаргу ПВКФ «Віссон», а заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська                  від 02 березня 2011 року залишено без змін.
У листопаді 2017 року ОСОБА_2 оскаржила в апеляційному порядку заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду                             м. Дніпропетровська від 02 березня 2011 року.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська      від 02 березня 2011 року скасовано в частині солідарного стягнення з     ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором від 18 серпня 2008 року у розмірі  2 552 833, 05 грн, судового збору у розмірі 1 700, 00 грн, витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120, 00 грн. 
Скасовано ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області                          від 29 грудня 2011 року у частині залишення без змін заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська                      від 02 березня 2011 року щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 ,                  ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором від 18 серпня 2008 року у розмірі 2 552 833, 05 грн, судового збору у розмірі 1 700, 00 грн, витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120, 00 грн та відмовлено ПАТ «УкрСиббанк» у задоволенні цих позовних вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
В іншій частині заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2011 року залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року за наслідками розгляду касаційної скарги ПАТ «УкрСиббанк» постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи попереднє судове рішення апеляційного суду, Верховний Суд зазначив, що змінами графіку погашення кредитної заборгованості не збільшувався ані період, за який нараховуються проценти за користування кредитом, ані суми процентів, які нараховувались щомісячно, а поручителі в укладених договорах поруки підтвердили свою згоду на внесення змін до основного договору (пункт 2.1), тому висновки апеляційного суду про фактичне збільшення обсягу відповідальності поручителя та наявність правових підстав для застосування положень частини першої статті 559 ЦК України є передчасними та немотивованими.
Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд звернув увагу на необхідність врахування того, що для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, суд повинен встановити збільшення обсягу відповідальності поручителя за зобов`язаннями боржника, а також відсутність згоди поручителя на зміни у зобов`язанні.
Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду                                м. Дніпропетровська від 07 липня 2020 року доповнено 2 абзац резолютивної частини заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2011 року наступним чином: «Стягнути солідарно з відповідачів ПВКФ «Віссон», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 18 серпня 2008 року № 11384487000, яка виникла станом на 03 грудня 2009 року, та складається з наступного: заборгованість за простроченим кредитом у розмірі 1 585 706,73 грн та 710 259,56 грн; заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом у розмірі 162 912,55 грн та 75 252,93 грн; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 2 402,11 грн та 4 302,41 грн; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 8 268,89 грн та 3 727,87 грн, а всього в розмірі                                    2 552 833 грн 05 коп.»
Короткий зміст оскарженої постанови суду апеляційної інстанції
При новому апеляційному розгляді справи постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від                            02 березня 2011 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2011 року, додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 липня 2020 року скасовано.
Позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» до ПВКФ «Віссон», ОСОБА_1 ,                         ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Стягнуто солідарно з ПВКФ «Віссон», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за генеральним договором про надання кредитних послуг від 18 серпня 2008 року № 11384487000 у розмірі                                2 552 833,05 грн, яка складається:
- із заборгованості за індивідуальною угодою від 18 серпня 2008 року № 1 за простроченим кредитом - 198 449,00 дол. США, що еквівалентно                               1 585 706,73 грн, заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом - 20 388,28 дол. США, що еквівалентно                                 162 912,55 грн, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 2 402,11 грн, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом - 8 268,89 грн, що утворилася станом на 03 грудня 2009 року; 
- із заборгованості за індивідуальною угодою від 18 серпня 2008 року № 2 за простроченим кредитом - 88 888,00 дол. США, що еквівалентно                          710 259,56 грн, заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом - 9 417,80 дол. США, що еквівалентно 75 252,93 грн, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 4 302,41 грн, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентам за користування кредитом - 3 727,87 грн, що утворилася станом на 03 грудня 2009 року.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Враховуючи, що укладеними додатковими угодами до додаткової угоди до генерального договору про надання кредитних послуг банком було змінено графік погашення кредитної заборгованості, порте не збільшувався ані період, за який нараховуються проценти за користування кредитом, ані суми процентів, які нараховувались щомісячно, а поручителі в укладених договорах поруки підтвердили свою згоду на внесення змін до основного договору, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень частини першої статті 559 ЦК України.
Водночас, установивши, що у позичальника станом на 03 грудня 2009 року перед банком наявна заборгованість за генеральним договором про надання кредитних послуг від 18 серпня 2008 року у розмірі                                             2 552 833, 05 грн, суд стягнув її солідарно з боржника та поручителів.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
23 листопада 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду в частині стягнення з поручителів кредитної заборгованості та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.
Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від                  20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15; у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 522/9232/14-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 161/11866/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі                                   № 203/2907/16-ц; постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/870/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази; необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційна скарга свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог до поручителів, в іншій частині не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається (стаття 400 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.
На момент перегляду справи в суді апеляційної інстанції рішеннями у господарській справі № 26/5005.1456/2012 всі боргові зобов`язання банкрута ПВКФ «Віссон» від 16 серпня 2016 року, у тому числі й вимоги кредитора ПАТ «УкрСиббанк» є погашеними.
Крім того, за рахунок реалізованого майна боржником ОСОБА_1 було здійснено погашення заборгованості в межах виконавчого провадження                № 39352929 на загальну суму 1 438 339,10 грн, проте апеляційний суд на зазначене уваги не звернув.
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2020 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року.
Відкрито касаційне провадження даній справі.
Витребувано з Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська цивільну справу № 2-2949/10 за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до приватної виробничо-комерційної фірми «Віссон», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Зупинено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від                       06 жовтня 2020 року до закінчення касаційного провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2021 року справу № 2-2949/10 призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Обставини справи 
Встановлено, що 18 серпня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ПВКФ «Віссон» укладений генеральний договір про надання кредитних послуг, відповідно до якого          банк зобов`язався надати ПВКФ «Віссон» послуги в валютах, вказаних у цьому договорі, у рамках ліміту, встановленого у базовій валюті,                              300 000, 00 доларів США у порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі.
18 серпня 2008 року між банком та ПВКФ «Віссон» укладено додаткову угоду № 11384584000 до генерального договору про надання кредитних послуг про надання позичальнику кредитних коштів у сумі 200 000,00 дол. США та додаткову угоду № 1138455800 про надання позичальнику кредитних коштів у сумі 100 000,00 дол. США.
Абзацом другим пункту 1.1 генерального кредитного договору встановлено, що умови і порядок надання, сума, строк і порядок виконання зобов`язань, розмір і порядок плати за кредитні послуги стосовно кожної кредитної послуги у межах цього договору оформлюється додатковою угодою до цього договору у формі індивідуальної угоди, що є невід`ємною частиною цього договору.
У пунктах 2.1, 2.2 додаткової угоди № 11384584000 до генерального договору про надання кредитних послуг (індивідуальна угода)                        від 18 серпня 2008 року зазначено, що надання кредиту здійснюється з                 18 серпня 2008 року до 16 серпня 2019 року, позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі не пізніше 16 серпня  2019 року. 
Згідно пункту 3.1 за користування кредитними коштами за період з                           18 серпня 2008 року до 17 вересня 2008 року процентна ставка встановлюється у розмірі 15 % річних; за користування кредитними коштами після 17 вересня 2008 року - 17,0 % річних, якщо інша ставка не буде встановлена у відповідності до умов цієї додаткової угоди та/або додаткових угод до генерального договору; у разі користування кредитними коштами понад встановлений додатковою угодою строк процентна ставка встановлюється у розмірі 30,0 %. 
Додатком № 1 до додаткової угоди № 11384584000 до генерального договору про надання кредитних послуг (індивідуальна угода)                         від 18 серпня 2008 року № 11384487000 затверджено графік погашення, відповідно до якого, зокрема, станом на 17 серпня 2011 року залишок максимально допустимої заборгованості позичальника за кредитним договором повинен становити 2 770, 00 доларів США.
Додатковою угодою від 24 грудня 2008 року № 2 до додаткової угоди            № 11384584000 до генерального договору про надання кредитних послуг (індивідуальна угода) від 18 серпня 2008 року № 11384487000 внесено зміни до графіку повернення кредиту.
Додатком № 1 до додаткової угоди № 11384584000 до генерального договору про надання кредитних послуг (індивідуальна угода)                        від 18 серпня 2008 року № 11384487000 (у редакції додаткової угоди від                     24 грудня 2008 року № 2) затверджено графік зниження ліміту кредитування, відповідно до якого, зокрема станом на 17 серпня 2011 року залишок максимально допустимої заборгованості позичальника за кредитним договором повинен становити 4 159, 00 дол. США.
Додатковою угодою  від 30 грудня 2008 року № 3 до додаткової угоди           № 11384584000 до генерального договору про надання кредитних послуг (індивідуальна угода) від 18 серпня 2008 року № 11384487000 внесено зміни до графіку повернення кредиту.
Додатком № 1 до додаткової угоди № 11384584000 до генерального договору про надання кредитних послуг (індивідуальна угода)                         від 18 серпня 2008 року № 11384487000  (у редакції додаткової угоди     від 30 грудня 2008 року № 3) передбачено графік погашення кредиту, відповідно до якого, зокрема станом на 17 серпня 2011 року залишок максимально допустимої заборгованості позичальника за кредитним договором повинен становити 0,00 доларів США.
18 серпня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договори поруки                              № № 224246 та 224244, відповідно до умов яких поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за виконання ПВКФ «Віссон» усіх його зобов`язань, що виникли з додаткових угод до генерального договору про надання кредитних послуг (індивідуальна угода) від 18 серпня 2008 року                  № № 11384558000 та 11384584000, укладених між кредитором та боржником, існуючих на поточний час, і тих, що можуть виникнути у майбутньому.
Також 18 серпня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банківською установою та ОСОБА_2 укладені договори поруки № № 224247 та 224245, відповідно до яких поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за виконання ПВКФ «Віссон» усіх його зобов`язань, що виникли з додаткової угоди до генерального договору про надання кредитних послуг (індивідуальна угода)                         від 18 серпня 2008 року № № 11384584000 та 11384558000, укладених між кредитором та боржником, існуючих на поточний час, і тих, що можуть виникнути у майбутньому.
Пунктом 2.1 вищезазначених договорів поруки передбачено, що у випадку змін основного договору (відповідної додаткової угоди до генерального договору, за виконання якої поручилися поручителі), поручитель, підписанням договору поруки підтверджує свою згоду на внесення таких змін.
Пунктом 1.4 договорів поруки передбачено, що відповідальність поручителя та боржника є солідарною.
Звертаючись до суду у 2009 році, АТ «УкрСиббанк» посилалось на те, що у зв`язку з неналежним виконанням умов генерального договору про надання кредитних послуг станом на 03 грудня 2009 року у ПВКФ «Віссон» утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі                                 2 552 833, 05 грн.
Відповідно до ухвали господарського суду Дніпропетровської області від                 16 серпня 2016 року у справі № 36/5005/1456/2012 юридичну особу ПВКФ «Віссон» ліквідовано, про що 25 серпня 2016 року внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Так, підставами касаційного оскарження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року є посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15; у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 522/9232/14-ц, від                      20 червня 2018 року у справі № 161/11866/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 203/2907/16-ц; постанові Великої Палати Верховного Суду від                    16 жовтня 2018 року у справі № 914/870/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази; необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, виходячи з такого.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
За змістом частини першої статті 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
Тобто закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призводить до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких інших умов основного договору.
Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання.
Суд апеляційної інстанції, виходячи з того, що ПАТ «УкрСиббанк» виконав свій обов`язок за кредитним договором від 18 серпня 2008 року, надавши ПВКФ «Віссон» кошти у кредит, а остання не виконала належно своїх зобов`язань щодо їх повернення, у зв`язку із чим у позичальника виникла кредитна заборгованість, дійшов висновку про наявність підстав для її стягнення солідарно з боржника та поручителів на користь кредитора.
При цьому, встановивши, що укладеними додатковими угодами до додаткової угоди до генерального договору про надання кредитних послуг не збільшувався ані період, за який нараховуються проценти за користування кредитом, ані суми процентів, які нараховувались щомісячно, а поручителі в укладених договорах поруки підтвердили свою згоду на внесення змін до основного договору, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для застосування положень частини першої статті 559 ЦК України.
Сам факт ліквідації боржника за основним зобов`язанням з внесенням запису до відповідного реєстру про припинення юридичної особи за наявності заборгованості боржника за основним зобов`язанням не є підставою для припинення поруки, якщо кредитор за основним зобов`язанням до внесення запису до відповідного реєстру про припинення боржника (юридичної особи) реалізував своє право на стягнення заборгованості з поручителя, пред`явивши до нього позов.
При укладенні договору поруки, поручитель приймає на себе всі ризики, пов`язані з невиконанням зобов`язання боржником, у тому числі й ті, що виникають унаслідок припинення боржника з його подальшим виключенням із реєстру. Оскільки покладення на особу, яка забезпечує виконання зобов`язання, цих ризиків відбулося за договором, укладеним поручителем саме з кредитором, то всі прийняті ризики повинні покладатися на особу, яка забезпечує виконання зобов`язання, і після припинення боржника (юридичної особи). Інше може бути передбачено договором між кредитором та особою, яка забезпечує виконання зобов`язання, тобто, звільнення останньої від таких ризиків повинно бути окремо урегульовано в договорі між нею і кредитором.
Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що ПАТ «УкрСиббанк» реалізував своє право на стягнення заборгованості з поручителів у грудні 2009 році, шляхом пред`явлення позову про стягнення заборгованості, а ліквідація боржника ПВКФ «Віссон» відбулася у 2016 році згідно ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року, тому безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що зобов`язання припинилися з ліквідацією основного боржника за кредитним договором ПВКФ «Віссон».
Посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 частково здійснено погашення заборгованості в межах виконавчого провадження № 39352929 на загальну суму 1 438 339,10 грн, на правильність висновків апеляційного суду не впливає, оскільки зазначене має місце при виконанні судового рішення.
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором із таких мотивів.
У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
У справі, що переглядається, інший відповідач ( ОСОБА_1 ) не скористався своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги або подання відзиву на неї. Така процесуальна поведінка відповідача свідчить про згоду з постановою апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 .
Аналіз аргументів касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_2 не навела переконливих доводів, яким чином постанова апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, порушує її права та інтереси, за умови, що інший відповідач ОСОБА_1 не оскаржив постанову апеляційного суду в цій частині, тобто погодився з цим судовим рішенням.
Інші наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду, не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, а зводяться до незгоди з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами його повноважень (стаття 400 ЦПК України). 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,  від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині постановлена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду в оскарженій частині - без змін.
Оскільки  ухвалою  Верховного Суду від 07 грудня 2020 року зупинено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня                 2020 року до закінчення касаційного провадження у справі, то виконання зазначеної постанови на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.
Поновити виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від                       06 жовтня 2020 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                  М. Є. Червинська
 
Судді:                                                              С. Ю. Бурлаков
 
                                                                         А. Ю. Зайцев
 
                                                                          В. М. Коротун
 
                                                                           В. І. Крат