Ухвала
Іменем України
 
15 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 202/4189/20
провадження № 61-18263ск21
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 травня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), заінтересована особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал»,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), заінтересована особа - ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал».
 
Скаргу мотивував тим, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2013 року у справі № 2/0417/483/2012 були задоволені позовні вимоги АТ «Універсал Банк» про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором.
 
У подальшому ніякої інформації щодо примусового виконання рішення не отримував. 
 
У 2020 році при зверненні до приватного нотаріуса дізнався про арешт його майна, який був накладений у виконавчому провадженні № 44676781 від 12 вересня 2014 року, яке завершено 24 листопада 2015 року на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». 
 
Повторно виконавчий лист на виконання не надходив, матеріали виконавчого провадження знищені.
 
Посилався на те, що внаслідок бездіяльності державного виконавця, який, закінчуючи виконавче провадження, не зняв арешт з належного йому майна, порушуються його права, передбачені статтями 317, 319 ЦК України, щодо вільного розпорядження майном.
 
ОСОБА_1 просив суд поновити йому строк на звернення до суду зі скаргою, визнати неправомірними дії (бездіяльність) Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) у вигляді не зняття арешту з його майна та заборони відчуження під час закінчення виконавчого провадження № 44676781, усунути порушення (поновити порушені права) шляхом зобов`язання Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) зняти арешт з майна та заборону на його відчуження, що накладені на підставі постанови державного виконавця Індустріального ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Сичкар Т. М. від 12 вересня 2014 року та припинити всі записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про обтяження 7168388 від 30 вересня 2014 року, внесений державним реєстратором Зайцевим А. В., індексний номер - 16144571 від 30 вересня 2014 року).
 
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 травня 2021 року, яка залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року, поновлено ОСОБА_1 строк для подання скарги та у задоволенні скарги відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що порушень прав ОСОБА_1 не відбулося, а дії державного виконавця Індустріального ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції на момент вчинення виконавчих дій, щодо яких подано скаргу, відповідають вимогам закону.

08 листопада 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 травня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року в указаній вище справі.
 
В касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги скарги.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що при розгляді скарги судаминеповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовані норми права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
 
Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.
 
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
 
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
 
Суд установив, що в період з 12 вересня 2014 року до 24 листопада 2015 року на примусовому виконанні в Індустріальному ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № 44676781 з примусового виконання виконавчого листа № 2/0417/483/2012 від 12 березня 2014 року, виданого Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» суми боргу в розмірі 74 243,28 грн, в межах якого державним виконавцем Індустріального ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
 
Згідно з листом Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 05 лютого 2020 року № 9323 виконавче провадження № 44676781 було 24 листопада 2015 року завершено відповідно до вимог пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 06 червня 2015 року), повторно вищезазначений виконавчий документ до Індустріального ВДВС не надходив та на виконанні не перебував.
 
Наявність арешту майна ОСОБА_1 підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 210169539 від 26 травня 2020 року.
 
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
 
Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).
 
Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Вимогами статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі у редакції чинній на момент вчинення виконавчих дій) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
 
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Відповідно до статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених частиною першою цієї статті випадках. При цьому у ній не зазначено такого випадку, як повернення виконавчого листа стягувачу у зв`язку з не виявленням майна чи  боржника.
 
Згідно із частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
 
Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) зазначено, що згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.
 
Установивши, що постанова про арешт майна боржника не скасована, а повернення виконавчого документа стягувачу у даній справі і знищення виконавчого провадження за закінченням строків зберігання не є підставою для закінчення виконавчого провадження, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги на дії державного виконавця.
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 травня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), заінтересована особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал»  - відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         А. І. Грушицький

                                                                                                             В. С. Висоцька

                                                                                                             І. В. Литвиненко