Постанова
Іменем  України 
 
04 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 759/6963/19
провадження № 61-12415св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
за первісним позовом:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство Спільне підприємство «Партнер»,
треті особи: Міністерство внутрішніх справ України, Обслуговуючий кооператив «Товариство співвласників «Біличі»,
 
за зустрічним позовом:
позивач - Приватне акціонерне товариство Спільне підприємство «Партнер»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року в складі судді Величко Т. О. та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року в складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Мостової Г. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  Приватного акціонерного товариства «Спільне підприємство «Партнер» (далі - ПрАТ «СП «Партнер») та просила визнати недійсним договір на експлуатацію та обслуговування № 828 від 08 жовтня 2006 року і стягнути з ПрАТ СП «Партнер» на її користь сплачені за вказаним договором грошові кошти у сумі 3 8420 грн.
 
В обґрунтування позову зазначала, що 27 січня 2004 року уклала з СП «Партнер» договір № 1, відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 якого сторони зобов`язалися шляхом об`єднання коштів спільно діяти в сфері будівництва напівпідземних гаражів на дільниці №  АДРЕСА_4.
 
08 жовтня 2006 року вона уклала з СП «Партнер» договір № 828 на експлуатацію та обслуговування, за умовами якого СП «Партнер» бере на себе обов`язки по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі № НОМЕР_2 , встановленого на земельній ділянці СП «Партнер».
 
09 листопада 2006 року СП «Партнер» видало їй довідку № 408, відповідно до якої вона є власником гаража № НОМЕР_2 в автогаражному комплексі № НОМЕР_3 , що розміщений на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , наданій СП «Партнер» в довгострокову оренду на підставі рішення Київської міської ради №125/1335 від 18 березня 2004 року та №742/3317 від 14 липня 2005 року. 
 
14 лютого 2007 року Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 19 грудня 2006 року № 2347-С/ГІ видало їй свідоцтво про право власності на гаражний бокс № НОМЕР_2 площею 39,80 кв. м, розташований у напівпідземному гаражі на АДРЕСА_1 .
 
За період з жовтня 2006 року по березень 2017 року нею на підставі договору № 828 від 08 жовтня 2006 року було сплачено СП «Партнер» 38 420 грн, однак вона як приватний власник гаражного боксу №  НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 , вказаний гаражний бокс на баланс СП «Партнер» не передавала. Ні СП «Партнер», ні ПрАТ СП «Партнер» фактично охорону напівпідземних гаражних боксів по АДРЕСА_1 не здійснювали і не здійснюють, так як кожен напівпідземний гаражних бокс закривається на замок індивідуально, також закривається на замок і загальний заїзд до напівпідземних гаражних боксів.
 
Вона не підписувала жодних актів виконаних робіт по охороні належного їй гаражного боксу з СП «Партнер», яке фактично здійснює охорону автомобілів, які паркуються на відкритій стоянці біля напівпідземних гаражних боксів, а не самих напівпідземних гаражних боксів.
 
У договорі на експлуатацію та обслуговування № 828 від 08 жовтня 2006 року та  в листі ПрАТ СП «Партнер» від 12 грудня 2017 року № 265 вказано, що ПрАТ «СП «Партнер» охороняє об`єкт нерухомості (гаражний бокс), який на праві власності належить позивачу. Таким чином, ні СП «Партнер», ні ПрАТ «СП «Партнер» не мали і не мають права надавати послуги з охорони майна.
 
Оспорюваний договір містить несправедливі умови: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; право виконавця в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд; надання виконавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві послуг та права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Фактичне ненадання ні СП «Партнер», ні ПрАТ СП «Партнер» послуг по охороні гаражного боксу та відсутність у них документів, які посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою за вказаною адресою, в тому числі на умовах оренди, є нечесною підприємницькою практикою, що вводить її в оману, як споживача.
 
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.
 
У вересні 2019 ПрАТ «СП «Партер» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість на загальну суму 22 838, 93 грн за період 11 грудня 2018 року по 11 вересня 2019 року що складається з: основної заборгованості у розмірі 12 000 грн; пені у розмірі 10 126, 15 грн суми інфляційних втрат у розмірі 338, 20 грн, трьох процентів річних у розмірі 275, 58 грн та судового збору  в сумі 1921 грн.
 
Зустрічний позов мотивовано тим, що відповідно до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва № 1041 від 29 липня 1996 року «Про будівництво напівпідземних гаражів - автостоянок на АДРЕСА_5 згідно інвестиційного підрядного договору № 5 від 20 березня 1997 року, укладеного між Головним управлінням капітального будівництва КМДА та СП «Партнер», виконані роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні житлового масиву Біличі на АДРЕСА_1 .
 
27 лютого 1998 року напівпідземні гаражі на 24 машиномісць на дільниці № 35 ж/ АДРЕСА_1 , передані на баланс підприємства.
 
Рішенням Київської міської ради № 125/1335 від 18 березня 2004 року земельна ділянка відведена СП «Партнер» для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 24 автомобілів на АДРЕСА_1.
 
08 жовтня 20006 року підприємство уклало із ОСОБА_1 договір № 828  на експлуатацію та обслуговування транспортного засобу в гаражі № НОМЕР_2 .
 
ОСОБА_1 з грудня 2018 року не сплачує за послуги автостоянки, у зв`язку з чим починає зростати її основний борг, зухвало ігнорує усі пропозиції підприємтсва щодо погашення заборгованості.
 
ПрАТ «СП «Партнер» належним чином виконує свої обов`язки за договором, охороняє транспортні засоби та об`єкт нерухомості, в тому числі гаражний бокс № НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_1 і розташований на земельній ділянці, землекористувачем та балансоутримувачем якої є підприємство.
 
У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов договору № 828 від 08 жовтня 2006 року, ПрАТ «СП «Партнер» просило позов задовольнити.
 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Зустрічний позов ПрАТ «СП «Партнер» задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ПрАТ «СП Партнер» заборгованості за договором № 828 від 08 жовтня 2006 року на загальну суму 22838, 93 грн.
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з недоведеності вимог за первісним позовом, зокрема навмисного введення ОСОБА_1 в оману щодо фактів, які впливали на укладення оспорюваного правочину. Укладаючи договір на експлуатацію та обслуговування, ПрАТ «СП «Партнер» та ОСОБА_1 дійшли згоди з усіх істотних умов, визначених законодавством для договору зберігання транспортного засобу. Відносини сторін випливають з умов договору зберігання, тому господарська діяльність підприємства не потребувала отримання ліцензії. 
 
ОСОБА_1 не довела ведення товариством нечесної підприємницької практики й порушення її прав як споживача послуг.
 
Оскільки ОСОБА_1 як власник фактично користувалася гаражним боксом, а ПрАТ «СП «Партнер» здійснювало зберігання та охорону майна і несло експлуатаційні витрати на його утримання, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав й обов`язків, на ОСОБА_1 покладено обов`язок з оплати внесків на утримання, експлуатацію та благоустрій автостоянок і гаражів, якому кореспондує право ПрАТ «СП «Партнер» вимагати сплату грошей за надані послуги. Враховуючи наведене, вимоги ПрАТ «СП «Партнер» підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася  до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2002 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
В обґрунтування касаційної скарги заявник посилалася на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначала про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі № 759/17451/16-ц (провадження № 61-27903св18) та від 30 червня 2019 року в справі № 759/9660/16-ц (провадження № 61-28302св18).
 
Окрім того оскаржила судові рішення з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Вказувала, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 977 ЦК України, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, і не застосували статті 6, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статтю 124 ЗК України, чим порушили статті 76, 77, 89 ЦПК України, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.
 
СП «Партнер» було наділене тільки повноваженнями щодо обслуговування (експлуатації) напівпідземних гаражних боксів, а не для здійснення господарської діяльності з метою отримання прибутку (зберігання транспортних засобів на автостоянці або надання послуг автостоянки у зазначених напівпідземних гаражних боксах).
 
Будучи тимчасовою обслуговуючою організацією ПрАТ «СП «Партнер» здійснює так зване зберігання транспортних засобів, що належать власникам гаражних боксів, у їх же гаражних боксах, та надання послуг автостоянки для транспортних засобів, які належать власникам гаражних боксів, що становить по суті обман та нечесну підприємницьку практику.
 
Охоронна діяльність підлягає ліцензуванню, однак ПрАТ «СП «Партнер» ліцензія на право провадження охоронної діяльності не видавалася, тому товариство не маж право надавати послуги з охорони майна.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали зі Святошинського районного суду м. Києва.
 
26 листопада 2020 року справа № 759/6963/19 надійшла до Верховного Суду.
 
ПрАТ «СП «Партнер» направило відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
 
Обслуговуючий кооператив «Товариство співвласників «Біличі» направив відзив на касаційну скаргу, в якому просив її задовольнити.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. 
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Суди встановили, що розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації міста Києва від 29 липня 1996 року № 1041 «Про будівництво напівпідземних гаражів - автостоянок на 35, 36, 37 ділянках в 13 мікрорайоні житлового масиву «Біличі» на підставі інвестиційного підрядного договору від 20 травня 1997 року № 4, укладеного з Головним управлінням капітального будівництва Київської міської державної адміністрації, ПрАТ «СП «Партнер» виконало будівельні роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні на житловому масиві « Біличі » по АДРЕСА_1 .
 
Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації від 22 червня 1999 року № 846 «Про прийняття в експлуатацію об`єктів комунального призначення у Ленінградському районі міста Києва» затверджено акт державної приймальної комісії від 29 травня 1999 року про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом напівпідземних гаражів на 58 машиномісць на дільниці № АДРЕСА_4 . Вказане майно передано на баланс товариства.
 
Рішенням Київської міської ради від 18 березня 2004 року № 125/1335 ПрАТ «СП «Партнер» було надано в довгострокову оренду (строком на 25 років) земельну ділянку для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 58 автомобілів по АДРЕСА_2 .
 
ПрАТ СП «Партнер» є користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_2 , зобов`язане нести витрати зі сплати обов`язкових платежів, передбачених чинним законодавством, а також є експлуатаційною організацією, яка надає послуги з охорони місць зберігання автомобілів.
 
08 жовтня 2006 року ОСОБА_1 уклала з СП «Партнер» договір № 828 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до пункту 1.1 якого підприємство бере на себе обов`язки по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі №  НОМЕР_2 , встановленому на земельній ділянці, відведеній ЗАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди на АДРЕСА_3 , а власник бере на себе зобов`язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на умовах цього договору.
 
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 обов`язків за договором на експлуатацію та обслуговування утворилася заборгованість за період з 11 грудня 2018 року по 11 вересня 2019 року у розмірі 12 000 грн.
 
У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
У частині першій статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у разі навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину, за визначеною статтею 230 ЦК України.
 
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
 
Крім іншого, має значення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
 
У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
 
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.
 
Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.
 
За частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про; виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору.
 
Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16.
 
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). 
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Встановивши, що з моменту укладення договору позивач користується належним їй гаражем, до грудня 2018 року оплачувала вартість послуг відповідача та отримує від ПрАТ СП «Партнер» послуги, визначені договором, суд першої інстанції, з висновком якого й погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не довела обставин, які свідчили б про недійсність укладеного нею договору та про введення її в оману відповідачем щодо правової природи договору, прав та обов`язків його сторін.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Згідно з пунктом 3. 1 договору № 828 на експлуатацію та обслуговування від 08 жовтня 2006 року власник вносить грошові внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати не пізніше 10 числа кожного місяця на основі розрахунку, що додається до договору.
 
Відповідно до пункту 4. 1 договору на експлуатацію та обслуговування, власник зобов`язаний своєчасно вносити СП «Партнер» внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати. У випадку затримки оплати зі сторони власника він оплачує СП «Партнер» пеню в розмірі 0, 5% від суми затриманого платежу за кожний день прострочення.
 
Встановивши, що ОСОБА_1 з грудня 2018 року перестала сплачувати внески за  охорону автомобіля та експлуатаційні витрати, однак продовжувала користуватися гаражним боксом як його власник, а ПрАТ «СП «Партнер» здійснювало зберігання та охорону майна і несло витрати на його утримання, тобто між сторонами склалися правовідносини, які є грошовим зобов`язанням, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення вимог ПрАТ «СП «Партнер» про стягнення з ОСОБА_1 боргу з оплати внесків за охорону автомобіля та експлуатаційних витрат, а також пені відповідно до пункту 4. 1 договору та інфляційних втрат і трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що у ПрАТ «СП «Партнер» відсутня ліцензія на право провадження охоронної діяльності, тому товариство не має право надавати послуги з охорони майна з огляду на наступне.
 
Статтями 2 та 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» встановлено перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню.
 
Згідно із пунктом 43 статті 9 цього Закону ліцензуванню підлягає надання послуг, пов`язаних з охороною державної та іншої власності, надання послуг з охорони громадян.
 
Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання послуг, пов`язаних з охороною державної та іншої власності, надання послуг з охорони громадян затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01 грудня 2009 року № 505, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 грудня 2009 року за № 1248/17264.
 
Згідно з пунктом 1.3 зазначених Ліцензійних умов охорона майна - це діяльність суб`єктів охоронної діяльності з організації та практичного здійснення на підставі цивільно-правових договорів заходів, спрямованих на забезпечення схоронності, цілісності визначеного володільцем майна, належних йому будівель, споруд, іншого рухомого та нерухомого майна з метою відвернення та/або недопущення безпосередніх посягань на майно, припинення не санкціонованого володільцем доступу до нього для збереження його фізичного стану і забезпечення здійснення володільцем цього майна всіх належних йому повноважень щодо нього.
 
Діяльність зі зберігання транспортних засобів на автостоянках регламентується Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115 «Про затвердження Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках».
 
Ці Правила регламентують організацію та порядок надання послуг щодо зберігання транспортних засобів (автомобілів, автобусів, мотоциклів, моторолерів, мотоколясок, мопедів, причепів), що належать громадянам, а також транзитних транспортних засобів, що здійснюють міжнародні та міжміські перевезення, і поширюються на всі автостоянки (крім автостоянок - гаражних кооперативів), що охороняються, незалежно від форм власності, які є суб`єктами господарської діяльності, чи належать цим суб`єктам.
 
Пунктом 2.1 договору на експлуатацію та обслуговування від 08 жовтня 2006 року визначено, що власник зберігає автомобіль відповідно до «Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках», затверджених Кабінетом Міністрів України.
 
Ураховуючи зазначене, ПрАТ СП «Партнер» як суб`єкт господарювання здійснює діяльність з надання послуг із зберігання автотранспортних засобів відповідно до зазначених нормативно-правових актів, що не передбачають обов`язкового отримання ліцензії та спеціального дозволу.
 
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 759/17451/16 (провадження № 61-27903св18).
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо необхідності відступу від висновку Верховного Суду в справі № 759/17451/16-ц та від 30 червня 2019 року в справі № 759/9660/16-ц (провадження № 61-28302св18) з таких підстав.
 
За змістом частини другої статті 403 ЦПК України якщо колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати.
Відповідно до пункту 7 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.
 
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
 
Наведені ОСОБА_1 аргументи не свідчать про наявність підстав для передачі справи на розгляд об`єднаної або Великої Палати Верховного Суду в розумінні приписів ЦПК України.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року залишити без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко