ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" грудня 2021 р.                                                  Справа №914/197/21

м. Львів
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача):                                                   Бойко С.М.,
суддів:                                                                                           Бонк Т.Б.,
                                                                                                    Якімець Г.Г.,
без повідомлення учасників справи

розглянув апеляційну скаргу  Новороздільської міської ради за № 02-13/06/1560 від 18.08.2021
на рішення  Господарського суду Львівської області від 21.07.2021 суддя: Матвіїв Р.І. м. Львів, повний текст рішення складено 30.07.2021
за позовом  товариства з обмеженою відповідальністю  «Млин», с. Берездівці, Миколаївський район, Львівська область,
до відповідача  Новороздільської міської ради, м. Новий Розділ, Миколаївський район, Львівська область,
про  стягнення 126 161,00 грн.,

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог.
У січні 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «Млин» (далі по тексту – ТОВ «Млин») звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Новороздільської міської ради про стягнення 105  459,77 грн. безпідставно збережених коштів, 13 316,35 грн. інфляційних нарахувань та 7384,86 грн. 3 % річних (з врахуванням уточнених позовних вимог).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач без належної правової підстави користується нерухомим майном, що належить позивачу.
Правовою підставою позову позивач зазначає ст. ст. 625, 1212 Цивільного кодексу України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.07.2021 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Новороздільської міської ради на користь ТОВ «Млин» 99 277,77 грн. безпідставно збережених коштів, 6 910,08 грн. 3 % річних, 12 350,26 грн. інфляційних втрат, 2 132,89 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору та 9 396,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 
У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 6 182,02 грн. безпідставно збережених коштів, 966,09 грн. інфляційних втрат, 474,78 грн. 3% річних і 10 604,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та  прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що:
·          судом першої інстанції не встановлено якими саме приміщеннями користується відповідач;
·          судом першої інстанції безпідставно взято до уваги звіт про незалежну оцінку визначення розміру місячної орендної  ставки за 1 кв. м.  від 30.06.2021, яким визначено вартість 1 кв. м. оренди у період з 01.01.2018 по 01.04.2019, оскільки такий подано після закриття підготовчого провадження у справі. 
Узагальнені доводи та заперечення позивача.
Позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін. Доводи відзиву на апеляційну скаргу кореспондуються з доводами викладеними у рішенні місцевого господарського суду. 
На адресу апеляційного суду від відповідача (апелянта) надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. У поданому клопотанні апелянт зазначає, що існує необхідність у розгляді справи в загальному позовному провадженні. Посилається на положення ст.ст. 2, 12, 13, 250 ГПК України.
Відповідно до ч.10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 8 ГПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з абз.2 ч.10 ст.270 ГПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Поряд з тим, зважаючи на предмет спору, докази, що містяться у матеріалах справи, апеляційний суд не вбачає підстав для розгляду апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи і заперечення, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що ТОВ «Млин» з 2008 року є власником нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою Львівська область, Миколаївський район, с. Берездівці, вул. Травнева, 2, загальною площею 749,2 кв.м., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 25021782.
07.12.2016 ТОВ «Млин» звернулося до Берездівецької сільської ради з листом про звільнення кабінету в приміщенні по вул. Травневій, 2, який займає сільський голова, оскільки сільською радою не укладено договору оренди. У відповідь на вказаний лист сільський голова повідомив про сумніви щодо права власності позивача на відповідні приміщення.
26.03.2019 ТОВ «Млин» звернувся до Берездівецької сільської ради з листом, у якому просив звільнити приміщення до 06.04.2019 з аналогічних підстав.
Судами встановлено, що 18.04.2019 між ФОП Вірт Василь Михайлович (орендар) та Берездівецька сільська рада (орендодавець) укладено договір суборенди нежитлового приміщення, загальною площею 86,3 кв.м. за адресою Львівська область, Миколаївський район, с. Берездівці, вул. Травнева, 2, для розміщення Виконавчого комітету Берездівецької сільської ради, а саме кабінети № 12 - 15,3 м.кв, № 13-15,4 м.кв., № 14 - 21,9 м.кв., № 19-22,4 м.кв., № 20 -11,3 м.кв. (п. 1.1 договору). Строк дії договору до 30.10.2019.
Відповідно до п. 1.3 договору об`єкт суборенди належить орендарю на праві оренди, яке виникло на підставі договору оренди нежитлового приміщення №1/17від 01.11.2018 укладеного з ТОВ «Млин».
В подальшому, 01.11.2019 (т. 1 а.с. 61-64), від 02.01.2020 (т. 1 а.с. 66-69) та від 01.07.2020 (т. 1 а.с. 71-74) між ФОП Вірт Василь Михайлович (орендар) та Берездівецька сільська рада (орендодавець) укладалися договори суборенди нежитлового приміщення, загальною площею 137,5 кв.м. за адресою Львівська область, Миколаївський район, с. Берездівці, вул. Травнева, 2, для розміщення Виконавчого комітету Берездівецької сільської ради, а саме кабінети № 11 46,8 м.кв., № 12 - 15,3 м.кв, № 13-15,4 м.кв., № 14 - 21,9 м.кв., № 15 4,4 м.кв., № 19-22,4 м.кв., № 20 -11,3 м.кв. 
02.12.2020 Берездівецька сільська рада скерувала ТОВ «Млин» лист за № 346 та повідомила, що у період з 2017 року по 2020 рік у нежитловій будівлі за адресою с. Берездівці, вул. Травнева, 2 у користуванні сільської ради перебувають приміщення, площею 137,5 кв.м.
Предметом розгляду даного спору є вимога позивача про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів з урахуванням індексу інфляції в сумі 118 776,14 грн. та 3 % річних у сумі 7 384,86 грн., відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України, якою регламентовано правовідносини, що випливають із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.
При цьому, для визначення розміру безпідставно збережених коштів позивачем замовлено в оціночної компанії ТОВ «Галтекс Плюс» звіт про визначення місячної орендної ставки нежитлових приміщень першого поверху А-2, а саме за користування приміщенням кабінету № 12, площею 15,3 кв.м., № 13, площею 15,4 кв.м., № 14, площею 21,9 кв.м., № 19, площею 22,4 кв.м., № 20, площею 11,3 кв.м., що розташовані за адресою Львівська область, Миколаївський район, с. Берездівці, вул. Травнева, 2.
Відповідно до звіту станом на 02.04.2019 ставка місячної орендної плати становить 50,42 грн. за 1 кв. м. без ПДВ. Та, відповідно до висновку про вартість майна, складеного 30.06.2021, поданого позивачем, розмір місячної орендної плати за 1 кв.м. вказаних приміщень наступний: 01.01.2018 року 44,84 грн., 01.02.2018 року 45,52 грн., 01.03.2018 року 45,93 грн., 01.04.2018 року 46,43 грн., 01.05.2018 року 46,80 грн., 01.06.2018 року 46,80 грн., 01.07.2018 року 46,80 грн., 01.08.2018 року 46,48 грн., 01.09.2018 року 46,48 грн., 01.10.2018 року 47,36 грн., 01.11.2018 року 48,16 грн., 01.12.2018 року 48,84 грн., 01.01.2019 року 49,23 грн., 01.02.2019 року 49,72 грн., 01.03.2019 року 49,97 грн., 01.04.2019 року 50,42 грн.
Судами встановлено, що з 18.04.2019 Новороздільська міська рада є правонаступником Берездівецької сільської ради.
Главою 83 Цивільного кодексу України врегульовано відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
З аналізу наведеної норми ЦК України випливає, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:
- по-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння;
- по-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою;
- по-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).
Наявність між сторонами спору зобов`язань, що засновані на договорі, виключає застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, оскільки в такому випадку для захисту порушеного права застосовуються інші - зобов`язальні, а не кондикційні, засоби.
Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Відтак, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 Цивільного кодексу України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. 
Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 25.10.2017 у справі № 3-905гс17 та підтримана Верховним Судом у справі № 916/2153/17 (постанова від 16 травня 2019 року) та в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України врахована апеляційним господарським судом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 звернула увагу, що для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Фактичний користувач земельних ділянок, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельних ділянок на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (аналогічні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17).
Судами встановлено, що обставини належності позивачу на праві власності нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою Львівська область, Миколаївський район, с. Берездівці, вул. Травнева, 2, загальною площею 749,2 кв.м., та користування частиною таких відповідачем, а саме, площею 137,5 кв.м., упродовж 2017 – 2020 років підтверджені витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (реєстраційний номер 25021782) (т. 1 а.с. 6) та визнані Берездівецькою сільською радою у листі від 02.12.2020 за № 346 (т. 1 а.с. 76).
Крім цього, у листі від 02.12.2020 за № 346 (т. 1 а.с. 76) Берездівецька сільська рада зазначила, що у період з 2017 року по 2020 рік у нежитловій будівлі за адресою с. Берездівці, вул. Травнева, 2 у користуванні сільської ради перебувають приміщення, площею 137,5 кв.м.
Відтак, спростовуються доводи апелянта про те, що з матеріалів справи не вбачається, а судом першої інстанції не встановлено якими саме приміщеннями користується відповідач.
Вирішуючи даний спір про стягнення вартості користуванням майном без достатніх на це правових підстав, суд зазначає, що за час фактичного користування чужим майном у відповідача були відсутні витрати, пов`язані з оплатою оренди за користування нерухомим майном, які він мав би понести у разі користування майном на законних підставах. Тому, у відповідача існує обов`язок сплатити власнику майна вартість такої оренди.
Визначаючи розмір грошових коштів, належних до сплати позивачу, судами враховано, що сума, заявлена до стягнення, визначена позивачем у розмірі орендної плати, яку б він міг отримати за період з січня 2018 року по квітень 2019 року, з врахуванням інфляційних втрат та 3 % річних за весь період користування, до 12.01.2021 (дня подання позову). Розмір орендної плати позивач визначає шляхом множення площі фактично зайнятих 137,5 кв.м. приміщень на вартість одного кв.м. у відповідному місяці.
Відповідно до звіту про визначення місячної орендної ставки нежитлових приміщень виготовленого оціночною компанією ТОВ «Галтекс Плюс» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 1147/17 від 28.11.2017) (т. 1 а.с. 12-53) та враховуючи займану відповідачем площу у нежитловій будівлі за адресою с. Берездівці, вул. Травнева, 2 – 137,5 кв.м., суд зазначає, що сума, заявлена до стягнення, визначена позивачем як орендна плата складає:
за січень 2018 року у розмірі 3 977,74 грн., 
за лютий 2018 року 6 259,00 грн., 
за березень 2018 року 6 315,37 грн., 
за квітень 2018 року 6 384,12 грн.,
за травень 2018 року 6 435,00 грн., 
за червень 2018 року 6 435,00 грн., 
за липень 2018 року 6 435,00 грн., 
за серпень 2018 року 6 391,00 грн., 
за вересень 2018 року 6 391,00 грн., 
за жовтень 2018 року 6 512,00 грн., 
за листопад 2018 року 6 622,00 грн., 
за грудень 2018 року 6 715,50 грн., 
за січень 2019 року 6 769,12 грн., 
за лютий 2019 року 6 836,50 грн., 
за березень 2019 року 6 870,87 грн., 
за квітень 2019 року (18 днів) 3 928,55 грн.
          Загальна сума становить 99  277,77 грн.
Відтак, апеляційний суд погоджується з висновоками місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі вартості орендної плати за приміщення, якими відповідач фактично користувався в розмірі 99 277,77 грн.
Тому в решті вимоги про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі 6 182,02 грн. обгрунтовано відмовлено.
Посилання апелянта на те, що доказів проведення оцінки майна станом на 2018 рік позивачем не подано є безпідставними та спростовуються матеріалами справи (звіт про визначення місячної орендної ставки нежитлових приміщень виготовленого оціночною компанією ТОВ «Галтекс Плюс» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 1147/17 від 28.11.2017) (т. 1 а.с. 12-53), яким визначено вартість 1 кв. м. оренди у період з 01.01.2018 по 01.04.2019). 
          При цьому, апелянтом (відповідачем) не подано контррозрахунку орендної плати, не заявлено клопотань про проведення судової експертизи та не надно інших доказів, які б спростовували фактичні обставини справи щодо користування приміщенням без належних правових підстав..
Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Згідно з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.09.2020 у справі № 910/16505/19, тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Якщо існує певний юридичний факт, який входить до предмету доказування у справі, то мають бути наявні відповідні докази на підтвердження цього факту або об`єктивні причини та розумне пояснення їх відсутності. Однак, якщо сторона з тих чи інших причин не доводить певну важливу для розгляду справи обставину, то суд, оцінюючи докази «за внутрішнім переконанням» вирішує, чи мав місце певний факт, що підлягає доказуванню, чи він є просто надуманим.
З огляду на викладене та аналізуючи подані позивачем докази і ненадання доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, керуючись наведеним критерієм доказування, суд доходить висновку, що зазначені вище докази, надані позивачем, відповідають критеріям належності та вірогідності, тому вважаються такими, що підтверджують зазначені позивачем обставини, визначені як підстави позовних вимог.
Крім стягнення безпідставно збережених коштів позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідача 13 316,35 грн. інфляційних втрат і 3% річних у сумі 7 384,86 грн., зазначаючи правовою підставою для такого нарахування норму статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, яка в силу вимог ч. 4 ст. 263 ГПК України врахована апеляційним судом.
Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів
Перевіривши розрахунок 3% річних, встановлено, що за визначений позивачем період 3% річних складатимуть саме 6 910,08 грн., а не 7 384,86 грн., як просив позивач у позовній заяві.
Таким чином, апеляційний господарський суд, здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру 3% річних у відповідності до вимог законодавства, погодився з висновками суду першої інстанції в частині обґрунтованості стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 6 910,08 грн. за період з 01.02.2018 по 12.01.2021.
Здійснивши перерахунок нарахування інфляційних втрат, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення інфляційних втрат в розмірі 12 350,26 грн., а не 13 316,35 грн. як просить позивач у позовній заяві. 
Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог.
Спростовуючи доводи апеляійної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги звіт про незалежну оцінку визначення розміру місячної орендної  ставки за 1 кв. м.  від 30.06.2021, оскільки такий подано після закриття підготовчого провадження у справі апеляційний суд зазначає, що протокольною ухвалою від 08.07.2021 (т. 2 а.с. 60-61) поновлено позивачу строк для подання зазначеного звіту. Відтак, доводи в цій частині є необгрунтовані та спростовані матеріалами справи. 
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.
Виходячи з правил ч. 4  ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.
Заперечення позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу відповідають фактичним обставинам по справі, а тому суд враховує їх як обґрунтовані.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін. 
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції залишено без змін, то судовий збір в розмірі 3  405,00 грн., сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги покладається на нього.
Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Новороздільської міської ради за № 02-13/06/1560 від 18.08.2021 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Львівської області від 21.07.2020 у справі №914/197/21 – залишити без змін.
Судовий збір у розмірі 3  405,00 грн. за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя:                                                             С.М. Бойко

Судді:                                                                                Т.Б. Бонк 

                                                                                                    Г.Г. Якімець