КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 755/7436/19                                 Головуючий у суді першої інстанції - Виниченко Л.М. Номер провадження № 22-ц/824/13053/2021                                   Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 листопада 2021 року                                                              м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -
ВСТАНОВИВ:
У травні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с. 100-102, т. 1), просив суд: визнати відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3  та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що його дружина ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була наймачем двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_5 станом на ІНФОРМАЦІЯ_6 року у вказаній квартирі зареєстровані чотири особи: він - з 23 грудня 2008 року, відповідач ОСОБА_2 - з 20 березня 2007 року, відповідач ОСОБА_3 - з 24 грудня 2013 року та відповідач ОСОБА_4 - з 26 жовтня 2018 року.
Позивач зазначає, що на час його поселення та реєстрації у квартирі в якості чоловіка наймача житлового приміщення ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_2 , який є онуком померлої ОСОБА_5 , в квартирі не проживав та не проживає до теперішнього часу, житлом ніколи не цікавився, не приймав участі у комунальних витратах, без їхньої згоди відповідач ОСОБА_2 зареєстрував в спірній квартирі сина ОСОБА_6 та доньку ОСОБА_7 , які також з часу їхнього народження у квартирі не проживають, комунальні платежі за них ніхто не сплачує. Речі ОСОБА_2 та його родини у квартирі відсутні.
Позивач стверджує, що реєстрація відповідачів порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, борг за комунальні витрати складає більше 20 000 грн. 
В той час, коли була жива його дружина пенсійного віку, яка тяжко хворіла, потребувала ліків та додаткових витрат, вони були позбавлені можливості оформити субсидію. На даний час він також позбавлений такої можливості.
Позивач вказує, що він та за життя його дружина ніколи не чинили перешкод ОСОБА_2 в користуванні спірною квартирою. При цьому відповідач добровільно визначив собі та своїм дітям інше місце проживання і спірним приміщенням не користується понад 6 місяців без поважних причин.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апелянт вказує, що ОСОБА_2 за весь час реєстрації у спірному помешканні не сплачував житлово-комунальні послуги, не приймав участь в благоустрої квартири та ремонтних роботах. Відтак, ОСОБА_1 вважає, що саме те, що особа тривалий час не приймає участі в сплаті житлово-комунальних послуг по суті і є доказом того, що вона не цікавиться квартирою. У випадку наявності перешкод у користуванні квартирою особа може звернутись до суду із позовом, чого відповідач не вчиняв, а почав лише після попередження його про намір вирішення питання в судовому порядку створювати штучні докази поважності причин його не проживання у спірній квартирі.
ОСОБА_1 зазначає, що суд без належних доказів прийняв сторону відповідача стосовно поважності причин його не проживання у квартирі, зокрема у рішенні підтримав твердження свідка, що не є експертом, стосовно неналежних умов проживання. Створенням належних умов проживання для себе мала б займатись інша сторона, адже апелянт вважає умови свого проживання у спірній квартирі належними, а рішення ОСОБА_2 не проживати там - добровільним.
Апелянт вказує й на те, що формальна реєстрація малолітніх дітей у спірній квартирі не може бути підставою для відмови у задоволенні його позовних вимог, оскільки місцем проживання малолітніх дітей є місце проживання їх батьків. В даному випадку батьки добровільно обрали місцем проживання своїх дітей інше житлове приміщення, діти відвідують навчальні заклади та отримують медичну допомогу не за місцем реєстрації.
Крім того, судом встановлено, що тривалий час відповідач ОСОБА_2 дійсно не проживав у спірній квартирі, а його діти від народження там не проживали, що вказує на формальну їх реєстрацію за місцем реєстрації одного з батьків. Вказане на думку апелянта, свідчить про відсутність у дітей  ОСОБА_6 та ОСОБА_8 виникнення права користування квартирою і не є перешкодою для виселення відповідача ОСОБА_2 із спірного приміщення.
На адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_2 у якому відповідач не погоджується із доводами апеляційної скарги, вважає їх безпідставними.
ОСОБА_2 вказує, що суд дійшов вірного висновку про поважність причин не проживання його та дітей у спірній квартирі, про неможливість такого проживання через неналежні умови для проживання там дітей, сторони є сторонніми особами одне одному, стосунки між ними загострені, та з урахуванням технічного розташування кімнат, одна з яких прохідна та перебуватиме у спільному користуванні, для уникнення конфліктних ситуацій відповідач мешкає не за місцем реєстрації.
Крім того, у відзиві вказує, що несплата коштів за житлово-комунальні послуги не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Також наголошує, що він пропонував раніше і на даний час пропонує ОСОБА_1 свою участь у витратах на утримання спірного приміщення.
Щодо не проживання дітей у спірному приміщенні, відповідач вказує, що діти в силу свого віку самостійно не можуть визначати місце свого проживання та проживають з батьками, діти можуть реалізувати право вибору місця свого проживання лише після досягнення повноліття і позбавлення їх такого права є незаконним.
При апеляційному розгляді справи позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_9 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та  мотивів, викладених в апеляційній скарзі. 
Відповідач у справі ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_10 , заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, оскільки обставини, на які посилається апелянт, не відповідають фактичним обставинам, які були встановлені судом при розгляді справи, а також доказам, наданим сторонами та досліджені судом. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та процесуального законодавства. Зокрема просив звернути суд апеляційної інстанції на ті обставини, що позивач не є родичом йому та його дітям, квартира не має дві ізольовані кімнати, що унеможливлює користування  окремими сім`ями вказаним житловим приміщенням. Крім того, між сторонами  після смерті його бабусі ОСОБА_5 була домовленість щодо врегулювання вказаного спору на взаємних уступках, однак позивач постійно відтерміновував вирішенні вказаного спору в добровільному порядку, складаючи акти про не проживання.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися на розгляд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що  ордер № 43 від 10 березня 1982 року на спірну квартиру АДРЕСА_1 був вданий на ім`я ОСОБА_11 та членів її сім`ї: доньки ОСОБА_12 та сина ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 22).
Відповідно свідоцтва про шлюб, ОСОБА_14 05 грудня 2008 року зареєструвала шлюб з позивачем ОСОБА_1 , у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (т. 1 а.с. 23).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (т. 1 а.с. 24).
Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 12 березня 2019 року, запису про реєстрацію у паспорті позивача, відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 21 травня 2019 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані сторони по справі, а саме: позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований з 23 грудня 2008 року; відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований з 20 березня 2007 року; відповідач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрований з 24 грудня 2013 року, відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрована з 26 жовтня 2018 року (т. 1 а.с. 21, 25, 33-35).
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 на підтвердження вимог  надав довідки Житлово-експлуатаційної дільниці № 401 від 19 квітня 2019 року за № 176 та від 24 квітня 2019 року за № 199, відповідно до яких відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають за адресою: АДРЕСА_2 ; до ЖЕД-401 ОСОБА_2 не звертався, звернення ОСОБА_2 05 березня 2019 року було до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (т. 1 а.с. 11, 12).
Відповідно до актів від 22 березня 2019 року та від 19 квітня 2019 року, підписи осіб у яких затверджені начальником ЖЕД-401, мешканці квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , відповідно ОСОБА_16 та ОСОБА_17 підтверджують, що в квартирі АДРЕСА_5   ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніколи не бачили (т. 1 а.с. 13, 14).
За повідомленнями Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції в м. Києві від 18 квітня 2019 року № 145-аз125/50-2019, від 15 квітня 2019 року № К-1396/125/50-2019, гр. ОСОБА_2 із заявами про неможливість проживання в квартирі АДРЕСА_1 у зв`язку із перешкодами з боку інших мешканців квартири, чи зберігання за ним житлової площі на час відсутності або з інших причин до Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві не звертався; також ОСОБА_2 не звертався до управління поліції із заявами та повідомленнями відносно погроз з боку ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 18, 19).
Відповідач ОСОБА_2 є батьком малолітніх дітей - відповідачів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , матір`ю яких є ОСОБА_18 (т. 1 а.с. 211, 212).
Відповідач ОСОБА_2 у спростування позову надав копію заяви до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» від 05 березня 2019 року № 103/45/Ф-297 у якій відповідач зазначав про те, що його з сім`єю не впускають проживати у квартиру АДРЕСА_1 , ключів від квартири не дають, тому вони не можуть проживати за адресою своєї реєстрації, у зв`язку з чим просив не приймати рішення про їх виписку з квартири без їхнього відома (т. 1 а.с. 118).
Також відповідач ОСОБА_2 надав відповідь Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції в м. Києві від 18 червня 2019 року № 8704/125/50/05.2019 на його звернення від 05 червня 2019 року, відповідно якої підстав для внесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань не має, зі звернення вбачаються цивільно-правові відносини, тому для вирішення питання рекомендовано звернутися до суду (т. 1 а.с. 117).
Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо ОСОБА_2 суд першої інстанції  дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 не втратив інтересу до спірного житла на початку 2019  року, тобто до подачі позову, сторони по справі вели перемовини з приводу користування квартирою. Також відповідач подавав 05 березня 2019 року заяву до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про неможливість проживання за місцем реєстрації, не допуску до житла, ненадання ключів від спірної квартири.
Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_8 суд першої інстанції зазначив, що  враховуючи їх вік, вказані відповідачі не можуть надавати суду пояснення і висловлювати свою думку з приводу обрання місця проживання; доказів щодо забезпечення дітей іншим придатним для проживання житлом позивач суду не надав; відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_19 є малолітніми, з дитинства за волевиявленням їх батьків проживають з батьком та матір`ю, тому суд вважає, що вказані малолітні відповідачі не проживають у спірній квартирі з поважних причин, у зв`язку з чим позов у частині вимог до дітей також задоволенню не підлягає.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову  відповідає з огляду на наступне.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК Української РСР).
Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Аналіз норм права та  статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин для такого не користування. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка цієї особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до житлового приміщення.
Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16 (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖКУРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановив, що  сторони у справі  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є родичами, сама квартира не містить два ізольованих приміщення, що б давало можливості проживати в ній позивачу та відповідачу із малолітніми дітьми. Крім  того, питання щодо не проживання відповідача та його малолітніх дітей у спірній квартирі  попереднім наймачем, яким була ОСОБА_5 - бабуся відповідача, не порушувалося, а виникло лише після її смерті. 
Крім того, із пояснень сторін вбачається, що відповідач та його родина не втрачали інтересу до вказаної квартири, оскільки після смерті ОСОБА_5 , позивач разом із відповідачем та його батьком обговорювали порядок позасудового врегулювання вказаного житлового питання, що не спростовується і самим позивачем. При цьому сторони фактично погодилися щодо не можливості спільного проживання у вказаній квартирі позивача та відповідачів.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18. Верховний Суд зауважив, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.
Обставин, які б свідчили про втрату відповідачем інтересу до спірної квартири судом не встановлено. Натомість суд першої інстанції встановив, що відповідач та його малолітні діти ОСОБА_20 та ОСОБА_21 не забезпеченні іншим житловим приміщенням, що підтверджується витягами із Державного реєстру речових прав (а.с.134-135), на відміну від позивача, який має у власності квартиру АДРЕСА_6 (а.с. 132-133). 
При розгляді справи також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 разом із дружиною та двома малолітніми дітьми тимчасово проживають у квартирі АДРЕСА_7 , яка належить бабусі його дружини ОСОБА_22 . Крім  них у вказаній квартирі проживають ще чотири особи, що підтверджує заперечення позивача про не забезпечення його родини належними житловими умовами, та не втрату ним  інтересу до спірної квартири. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009.). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір з урахуванням вище вказаних норм матеріального права, правових висновків Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, на підставі досліджених доказів, що містяться в матеріалах даної цивільної справи,  дійшов вірного висновку, що відповідач ОСОБА_2 та його малолітні діти ОСОБА_6 , ОСОБА_19 не проживають у квартирі АДРЕСА_5 із поважних причин, що відповідно не тягне за собою наслідком визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та, як наслідок, позбавлення права на житло.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України. 
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 липня 2021 року залишити без змін. 
 Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 22 листопада 2021 року. 
 
Головуючий суддя :                                                     М.А.Яворський 
Судді                                                                             Т.Ц.Кашперська 
                                                                                    В.О.Фінагеєв