ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/605/21  Номер провадження 22-ц/814/2161/21	Головуючий у 1-й інстанції Дем`янченко С. М.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду
цивільних справ:
головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О., 

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 15 липня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Зіньківської міської ради Полтавської області про визнання права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до Зіньківської міської ради Полтавської області про визнання права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями в порядку спадкування.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , батько позивача, після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку літ-А-1, садибного типу з господарськими будівлями та спорудами: сараєм літ. Б, сараєм літ. б, погрібом вхідним літ. В, вбиральнею літ. Г, сараєм літ. Д, воротами огорожі № 3, огорожею № 4, огорожею № 5, які знаходяться за адресою:  АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне йому домоволодіння та на інше майно. За життя ОСОБА_2 склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_1 . Спадкоємцем за заповітом на вищевказану спадщину є позивач ОСОБА_1 , інші спадкоємці відсутні. Після смерті ОСОБА_2 позивач прийняла спадщину шляхом подачі до Зіньківської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини. При наявності таких обставин та відсутності спору, позивач ОСОБА_1 не може одержати в державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на належне ОСОБА_2 домоволодіння, через те, що належні правовстановлюючі документи на домоволодіння відсутні.
У зв`язку з вищевказаним, позивач прохала ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ-А-1, садибного типу з господарськими будівлями та спорудами: сараєм літ. Б, сараєм літ. б, погрібом вхідним літ. В, вбиральнею літ. Г, сараєм літ. Д, воротами огорожі №3, огорожею №4, огорожею №5, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 15 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за заповітом, що залишилась після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 та яка складається з права власності в цілому на житловий будинок літ-А-1, садибного типу з господарськими будівлями та спорудами: сараєм літ. Б, сараєм літ. б, погрібом вхідним літ. В, вбиральнею літ. Г, сараєм літ. Д, воротами огорожі №3, огорожею №4, огорожею №5, які знаходяться за адресою:  АДРЕСА_1  відмовлено. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
З рішенням суду не погодилася позивач ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку. 
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ-А-1, садибного типу з господарськими будівлями та спорудами: сараєм літ. Б, сараєм літ. б, погрібом вхідним літ. В, вбиральнею літ. Г, сараєм літ. Д, воротами огорожі №3, огорожею №4, огорожею №5, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позиція учасників справи
Узагальнені доводи, наведені в апеляційній скарзі
Особою, яка подала апеляційну скаргу зазначено, що під час винесення оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та невстановлено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.
Так, на думку позивача,суд першої інстанції помилкового зазначив, що договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числа кімнат від однієї до п`яти включно від 18 березня 1963 року не є правовстановлюючим документом на домоволодіння, а підтверджує факт надання в безстрокове користування земельної ділянки, що суперечить положенням додатку 1 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року.
Позивач вказує, що судом не було враховано, що підставою для відмови у вчиненні нотаріальних дій було не відсутність правовстановлюючих документів, а відсутність відомостей про здійснення державної реєстрації домоволодіння за ОСОБА_2 .
Також ОСОБА_1 зазначає, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення не були взяті до уваги інші докази, які містяться в матеріалах справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Щодо розгляду справи без виклику сторін
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У пункті 2 частини першої статті 176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.
Враховуючи, що позивач в позовній заяві зазначила ціну позову 136049,00 грн та беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7 та статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження. 
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Зіньків Зіньківського р-ну Полтавської обл. помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 26 червня 2020 року (а.с.5).
Зі свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Зіньків Полтавської обл., її батьки: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с. 18). 
З договору № 8 від 18 березня 1963 року про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числа кімнат від однієї до п`яти включно вбачається, що згідно рішення виконкому Зіньківської міської ради депутатів трудящих №32 від 18 лютого 1963 року надано земельну ділянку ОСОБА_2 по  АДРЕСА_2 , загальною площею 450 м2. Даним договором зобов`язано забудовника, а саме ОСОБА_2 , побудувати жилий одноповерховний кам`яний будинок житловою площею 28,80 м2 з кількістю 2-х кімнат, глиняний сарай розміром 4,0х6,0 м та уборну на віддалі 15,0 м від житлового будинку (а.с. 6-7). 
Згідно заповіту від 06 червня 2020 року посвідченого державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Полтавської області Герасименко Л.В., ОСОБА_2 на випадок смерті розпорядився: все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_1 (а.с.20). 
З довідки виконавчого комітету Зіньківської міської ради Полтавської області № 2636 від 11 вересня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав один та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10). 
З довідки виконавчого комітету Зіньківської міської ради Полтавської області № 2637 від 11 вересня 2020 року вбачається, що відповідно до розпорядження міського голови №15 від 19 лютого 2016 року Зіньківської міської ради Полтавської області «Про повернення історичних назв та перейменування вулиць, провулків, парків в місті Зіньків та сіл міської ради» повернуто історичну назву АДРЕСА_3 (а.с. 10).
З довідки виконавчого комітету Зіньківської міської ради Полтавської області № 714 від 08 квітня 2021 року вбачається, що згідно рішення виконавчого комітету Зіньківської міської ради депутатів трудящих від 28 червня 1977 року №205 «Про переномерацію будинків в м. Зіньків» змінено адресу будинку по АДРЕСА_2 : стара адреса - АДРЕСА_2 , нова адреса - АДРЕСА_4 (а.с. 8).
З копії спадкової справи № 206/2020 заведеної Зіньківською державною нотаріальною конторою до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом, 11 вересня 2020 року звернулася до Зіньківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_2 (а.с. 36-44). 
З довідки виданої виконавчим комітетом Зіньківської міської ради Полтавської області від 17 червня 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 21 грудня 1966 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.65).
Позиція апеляційного суду
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач, як спадкоємець за заповітом від 06 червня 2020 року, 11 вересня 2020 року звернулася до Зіньківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_2 , що свідчить про прийняття нею спадщини після померлого батька.
Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.
ОСОБА_1 постановою Зіньківської державної нотаріальної контори від 06 квітня 2021 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , право власності на який належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (а.с. 17).
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, земельну ділянку
Частиною другою статті 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Разом з тим, відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
З матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок був побудований у 1966 році.
У 1966 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі – Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі – Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. 
Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. 
Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.
Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.
Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.
Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).
Зокрема, за пунктом 14 цього переліку такими правовстановлюючими документами про право власності на жилий будинок, є нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію.
Отже, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1966 році житлового будинку громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.
Вищевказане узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 18 грудня 2013 року по справі № 6-137цс13.
Позивач зазначає, що договір № 8 від 18 березня 1963 року про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числа кімнат від однієї до п`яти включно (далі - договір № 8 від 18 березня 1963 року) є правовстановлюючим документом, на підставі якого провадиться реєстрація будинків та домоволодінь.
Однак колегія суддів не може погодитися із даним твердженням, адже, як вже зазначалося, відповідно до додатку 1 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, за пунктом 14 цього переліку такими правовстановлюючими документами про право власності на жилий будинок, є нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію.
З вищевказаного вбачається, що правовстановлюючими документами на підставі яких здійснювалась реєстрація є сукупність двох документів: нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію.
З аналізу вищевказаного договору № 8 від 18 березня 1963 року вбачається, що даним договором зобов`язано забудовника, а саме ОСОБА_2 побудувати жилий одноповерховний кам`яний будинок житловою площею 28,80 м2 з кількістю 2-х кімнат, глиняний сарай розміром 4,0х6,0 м та уборну на віддалі 15,0 м від житлового будинку у встановлені строки, а саме до 18 березня 1966 року.
Разом з тим, пунктом 9 договору № 8 від 18 березня 1963 року передбачено, що по закінченню будівництва побудовані на земельній ділянці будівлі стають особистою власністю «Забудовника» після призначення приймальною комісією місцевої Ради трудящих повної готовності побудованих будівель, оформленої актом комісії.
Однак матеріали справи не містять відомостей про призначення приймальною комісією місцевої Ради трудящих повної готовності побудованих ОСОБА_2 будівель за адресою: АДРЕСА_2 , оформленої актом комісії, що свідчить про відсутність підтвердження факту набуття ОСОБА_2 статусу власника таких будівель.
Відповідно до вимог частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями частини першої статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Слід зазначити, що матеріали справи не містять в собі будь-яких інших доказів, які б підтверджували факт набуття права власності за життя спірним домоволодінням батьком позивача ОСОБА_2 . Натомість відповідно до довідки, виданої приватним підприємством Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 19 січня 2021 року №474 реєстрація права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами станом на 31 грудня 2012 року за адресою: АДРЕСА_1 , не проводилося.
Враховуючи, що з поданих до суду доказів неможливо встановити, що будівництво житлового будинку, який є об`єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію або інших відомостей про набуття права власності у встановленому законодавством порядку, то суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Щодо інших доводів апеляційної скарги
В апеляційній скарзі позивачем зазначається, що суд першої інстанції помилково дійшов до думки, що домоволодіння, яке розташовано за адресою:  АДРЕСА_1 є спірним, оскільки відповідач не заперечував проти задоволення позовних вимог. 
Однак колегія суддів не може погодитися із вищезазначеним твердженням, адже позовне провадження є видом провадження у судовому процесі, у якому розглядається спір двох сторін (позивача та відповідача). Разом з тим, відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Отже, з вищевказаного вбачається, що саме по собі звернення до суду з позовною заявою передбачає наявність предмета спору, тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності спору щодо домоволодіння є помилковим та не береться судом до уваги.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишати судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні. 
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.
Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги відповідача, не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 15 липня 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2021 року.

Головуючий                                 В.П. Пікуль 

Судді                         Т.В. Одринська

                                                                                       О.О. Панченко