Постанова
Іменем України
 
19 жовтня 2021 року                                 
                                                
м. Київ 
 
провадження № 22-ц/824/9718/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,
за участю секретря ОСОБА_1 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 
 
на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2021 року
 
та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від                   29 квітня 2021 року
 
в складі судді Ярмоли О.Я. 
 
у цивільній справі №357/2104/20 Білоцерківського міськрайонного суду Київської області
 
за позовом ОСОБА_3 
 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ,
 
треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенький Сергій Анатолійович, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
 
про визнання договору удаваним, визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя та поділ майна подружжя,
 
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в якому просила визнати удаваним договір дарування від 25.09.2017                 19/50 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривеньким С.А., реєстровий номер 1204;
застосувати наслідки визнання договору удаваним шляхом визнаня 19/50 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнати за ОСОБА_3 право власності на 19/100 частки даного будинку;
cтягути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1/2 вартості автомобіля ЗАЗ Vida (легковий седан-В) 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , суму у розмірі 69 311,00 грн.
Позов мотивовано тим, що з 17.07.2001 по 15.06.2018 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі. 06.12.2013 у шлюбі придбали квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу.                 А 25 вересня 2017 року дану квартиру відчужили за Договором купівлі-продажу та цього ж дня, за кошти, одержані від продажу квартири вони придбали частину будинку - 19/50 частки житлового будинку 
АДРЕСА_1 , що після оформлення правочинів, вона документи не перевіряла, а лише після розірвання шлюбу їй стало відомо, що по домовленості з продавцем частини будинку, було оформлено договором дарування від 25.09.2017, тоді як фактично відбувався продаж частини будинку, передавалися кошти, які були вилучені від продажу спільної квартири подружжя.
Вважала, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , договір дарування даного нерухомого майна є удаваною угодою (правочином), який останні вчинили з метою приховання дійсного договору купівлі-продажу частини будинку, чим було порушено її права, як співвласника спільного майна подружжя на належну їй частину цього майна. 
Також, вказувала, що ОСОБА_2 , самостійно, без її погодження, відчужив, придбаний у шлюбі, автомобіль ЗАЗ Vida (легковий седан-В) 2012 року випуску, який був оформлений на нього. Даний автомобіль є об`єктом спільного майна подружжя. 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано договір дарування 19/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 удаваним правочином, визнавши, що в дійсності був укладений договір купівлі-продажу 19/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .
Визнано 19/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину від 19/50 частин, житлового будинку АДРЕСА_1 , що становить 19/100 частин вказаного будинку.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1/2 частину вартості автомобіля ЗАЗ Vidа (легковий седан - В) 2012 року випуску, що становить 19 250,00 грн.
Вирішено питання про судові витрати.
 
Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від                  29 квітня 2021 року з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1761,00 грн.
 
Не погоджуючись з вказаними рішенням та додатковим рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду в частині визнання удаваним договору дарування та визнання частини будинку спільною сумісною власністю є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд дійшов помилкового висновку про визнання договору удаваним з тих причин, що відчужувач частини будинку є чужою особою сім`ї ОСОБА_3 , договір укладено в той же день, що й договір купівлі продажу квартири, належної на той час подружжю.
Суд також дійшов помилкового висновку про те, що відповідач не навів жодних мотивів передання йому в дар частини будинку, а також не довів наявності з дарувальникомм довірливих відносин, які слугували підставою для дорогоцінного подарунку.
Суд не надав правової оцінки доводам позивача з приводу її обізнаності про спірний договір дарування, оскільки під час укладення спірного правочину ОСОБА_3 була присутня та обізнана про те, що укладався саме договір дарування і будь-яких сумнівів щодо його правоморіності в неї не виникало.
Судом залишено поза увагою ту обставину, що предметом спірного договору дарування є не весь будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, а лише його 19/50 частин, тобто будинок перебуває в спільній частковій власності.
Зазначив, що за змістом ч. 1 ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Однак, на думку скаржника, суд дану норму не врахував та дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 25.09.2017 насправді уклали договір купівлі-продажу частки у праві спілльної часткової власності, а також не суд не залучив до участі у справі в якості третьої особи інших співвласників будинку.
Судом не встановлено, яку саме грошову суму було сплачено покупцем за укладеним, на думку суду, договором купівлі-продажу.
Також зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином, зокрема позивачкою не надано до суду належних доказів сплати коштів за купівлю частини будинку. А судом не встановлено джерело походження коштів на купівлю спірної частини будинку.
Судом неправомірно взято до уваги покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які є матір`ю та відповідно братом позивачки, оскільки дані свідки не були присутніми при укладенні оспорюваного правочину. Додав, що згідно з ст. 218 ЦК України, не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину.
Вважав, що укладення договору купівлі-продажу спільної квартири подружжя та спірного договору дарування в один день, які посвідчені одним і тим же нотаріусом, не спростовує змісту укладеного між ним та ОСОБА_4 спірного договору дарування, як і не спростовує та обставина, що позивачка не була знайома з ОСОБА_4 .
Вказував, що суд безпідставно критично віднісся до його пояснень про те, що             ОСОБА_4 він знає з 2013 року в силу своїх трудових обов`язків, а пізніше познайомився з нею ближче та допоміг у складний період в її житті і як подяку за підтримку вирішила подарувати йому спірну частину будинку.
Крім того, посилався на те, що суд не надав належної оцінки поясненням ОСОБА_2 , позовній заяві про розірвання шлюбу та обставнам, встановленим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.06.2018, не встановив часу фактичного припинення сторонами шлюбних відносин та дійшов помилкового висновку про те, що спірна частина житлового будинку набута в шлюбі як частка в спільній сумісній власності подружжя.
За наведених обставин, просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.04.2021 в частині визнання договору удаваним правочином, вазнання 19/50 частин будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину від 19/50 частин спірного будинку, ухваливши в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.
 
Також просив скасувати додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.04.2021 та здійснити новий розподіл понесених ним судових витрат у суді першої інстанції.
 
Ухвалою суду від 21 вересня 2021 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб інших співвласників спірного будинку, а саме: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
 
Заперечуючи проти апеляційної скраги, ОСОБА_3 подала відзиву, в якому на те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_10 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.
 
Представник позивача - ОСОБА_11 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи, викладенів апеляційній скарзі вважав необґрунтованими. Пояснив, що факт укладення дарувальником оспорюваного договору в той самий день іншого правочину, яким набуто у власність інше нерухоме майно також за договором дарування доводить удаваність правочину, що оспорюється. 
 
Відповідач ОСОБА_4 , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася (том 2, а.с. 75).
 
Треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенький С.А., належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися (том 2, а.с. 74, 76).
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання, та їхніх представників.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
 
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що  ОСОБА_3 та                   ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.07.2001, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.06.2018 у справі №357/3445/18 розірвано (том 1, а.с. 12, 13).
06 грудня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу придбали квартиру АДРЕСА_2 .
25 вересня 2017 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Кривеньким С.А., зареєстрованого у реєстрі за №1201 (том 1, а.с. 172).
В цей же день - 25.09.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено Договір дарування частини житлового будинку, який було посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Кривеньким С.А., зареєстровано в реєстрі за №1204 (том 1, а.с. 97-98, 171).
Згідно даного Договору дарування ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар 19/50 частин житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 . Житловий будинок в цілому складається з житлового будинку літ «А-1», загальною площею 170,8 кв.м., житловою площею 90,6 кв.м., літ «Б», «б-1», «б-2»- прибудова, сарай, літ «К»- колодязь., № 1,2, 5,6- огорожа.
Дар сторонами договору оцінено в 323 546,00 грн (пункт 3 Договору дарування від 25.09.2017).
Право власності на 19/50 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №22500942 від 25.09.2017 (том 1, а.с. 15-16).
Згідно Інформаційної довідки з Територіального сервісного центру №3242, у відповідності до даних Єдиного державного реєстру МВС, автомобіль ЗАЗ VIDA кузов НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_2 21.03.2013 на підставі довідки-рахунку №ДПІ 820980 від 13.03.2013, а 20.03.2018 даний автомобіль переєстрований на ОСОБА_13 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ №61411/2018/865785 від 20.02.2018. Вартість транспортного засобу складала 38 500 грн. (том 1, а.с. 178-179).
Судом також встановлено, що державна реєстрація договору купівлі-продажу спільної квартири подружжя ОСОБА_3 була проведена 25.09.2017 о 10:41:18, реєстровий номер 1201, а спірний договір дарування частини будинку був укладений того ж дня і посвідчений тим самим нотаріусом за реєстровим номером 1204, дата державної реєстрації 25.09. 2017 о 12:02:26, тобто з інтервалом часу у півтори години (том 1,                  а.с. 14-17).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 вказувала, що ОСОБА_4 чужа їх сім`ї особа, яка продавала своє житло, і подружжя ОСОБА_3 вирішило купити частину будинку за кошти, що були вилучені від продажу їхньої спільної квартири. Оформлення покупки відбувалося в один день та в одній нотаріальній конторі. Їй невідомо чому було оформлено купівлю-продаж частини будинку договором дарування. З ОСОБА_4 вона не була знайома, родинних чи дружніх відносин не мала.
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначив, що з початку 2017 року, фактично не проживає однією сім`єю з позивачкою, їхня сім`я фактично не існувала, а влітку 2017 року вирішили розірвати відносини, і тому погодили продати спільну квартиру. Виручені від продажу кошти поділили між собою навпіл. У вересні 2017 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 частину будинку, оскільки не мала потреби проживати в цьому будинку, а також ОСОБА_4 вирішила подарувати свою частину будинку в знак подяки за моральну підтримку. Позивач не вселялася в спірний будинок, а іноді приходила в гості, залишалася ночувати. Спільна дитина була зареєстрована та проживала деякий період у спірному будинку. 
Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_8 , яка є матір`ю ОСОБА_3 , суду показала, що сторони у вересні 2017 року продали свою квартиру та купили частину житлового будинку, все оформили в один день. Подружжя ОСОБА_3 до весни 2018 року проживали однією сім`єю. Свідок при переїзді допомагала дітям пакувати і перевозити речі, робила ремонт в придбаному будинку. На придбання будинку позичила доньці й зятю 6000 доларів США, а повернули їй борг лише в сумі 4100 дол. США. До весни 2020 року вона підтримувала добрі й дружні відносини з колишнім зятем і його родиною.
Свідок ОСОБА_9 , який приходиться рідним братом позивача, суду першої інстанції показав, що сторони придбали в шлюбі квартиру по АДРЕСА_3 , а також, в шлюбі спільно продали квартиру і за виручені кошти придбали частину житлового будинку. Будинок купували для спільного проживання. ОСОБА_3 любить собак, а тому вирішили купувати приватний будинок, хотіли мати своє подвір`я. Свідок допомагав сторонам вселитись до спірного житлового будинку. В 2018 році сторони розірвали шлюб, позивач залишилася без житла, бо ОСОБА_2 заперечує її право на частину майна.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини справи, належним чином оцінивши докази, надані сторонами, застосувавши положення, які регулюють дані правовідносини, а саме норми ст. 202, 203, 217 та 235  ЦК України, та врахувавши, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують мотиви передачі ОСОБА_4 . ОСОБА_2 в дар спірної частини будинку, як і відсутні докази наявності у              ОСОБА_2 та ОСОБА_4 довірливих відносин, які послугували підставою для дорогоцінного подарунку, дійшов обґрунтованого висновку про доведення позивачем обставин, що укладений договір дарування частини будинку є удаваним правочином, оскільки в дійсності є договором купівлі-продажу, та відповідно наявності правових підстав для задоволення позову в цій частині.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що при вирішенні спору судом безпідставно взято до уваги покази свідків зі сторони позивача, оскільки судом взято до уваги покази свідків, що стосуються переселення до спірного приміщення, а не факт передачі коштів.
Крім того, колегія суддів вважає, що за наявності інших доказів та обставин, встановлених судом, зокрема факту відчуження належної подружжю квартири та укладення оспорюваного правочину в один і той же день, а також засвідчення даних правочинів у одного нотаріуса, при цьому з інтервалом часу в півтори години, вказує на правильність висновку суду першої інстанції про те, що договір дарування є удаваним правочином.
До того ж, суд першої інстанції правильно надав критичну оцінку поясненням                    ОСОБА_2 щодо близького знайомства з ОСОБА_4 , оскільки відсутні будь-які докази на підтвердження вказаного. А посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що з ОСОБА_4 він знайомий з 2013 року і до укладення оспорюваного правочину в неї був складний період життя, в якому він їй допоміг, на що в знак подяки остання і подарувала йому частину будинку, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки по суті такі доводи є припущеннями, тоді як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
В матеріалах справи відсутні належні, достатні та допустимі докази знайомства   ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 2013 року, перебування їх в близьких відносинах та доказів на підтвердження того, який саме складний період в житті  ОСОБА_4 , коли їй допоміг ОСОБА_2 , що, на думку останнього, і послуговувало укладення оспорюваного договору дарування. Зокрема, із першою заявою по суті - відзив на позовну заяву ОСОБА_2 не подав до суду будь-яких доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову.
Також, суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги доводи ОСОБА_2 щодо відсутності у нього шлюбно-сімейних відносин з ОСОБА_3 на час укладення спірного договору дарування. Так, як зазначає ОСОБА_2 , що у вересні 2017 року на час дарування частини будинку він фактично не перебував в шлюбі з позивачкою та в цей же час ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву стверджує, що в березні 2018 року шлюб з ОСОБА_3 ще існував та виручені кошти від продажу автомобіля були використані в інтересах сім`ї та на її потреби (том 1, а.с. 46).
Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що такі пояснення викладено у відзиві на позовну заяву його адвокатом, який виходив з обставин, зазначених позивачем у позовній заяві, не спростовують висновку суду про перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в шлюбі на час укладення оспорюваного договору. 
 
Більше того, зазначивши такі обставини у відзиві на позовну заяву, які на думку ОСОБА_2 не відповідають дійсності, останній не звертався до суду із заявою чи додатковими поясненнями щодо уточнення таких обставин.
 
Доводи апеляційної скарги, що суд не врахував обставини, встановлені у рішенні суду від 15.06.2018 про розірвання шлюбу, також не спростовують висновку суду про перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в шлюбі на час укладення оспорюваного договору, оскільки як вбачається з мотивувальної частини рішення про розірвання шлюбу, суд встановив, що сторони протягом тривало часу не підтримують шлюбно-сімейні відносини. Тобто, не встановлено обставин припинення шлюбних відносин на час укладення договору оспорюваного договору, як помилково вважає ОСОБА_2 .
 
Оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в шлюбі на час укладення оспорюваного договору колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги, що суд не встановив часу фактичного припинення сторонами шлюбних відносин.
 
Крім цього, ОСОБА_2 посилаючись в апеляційній скарзі на положення ст. 362 ЦК України, якою визначено, що переважне право купівлі у праві спільної часткової власності має співласник, фактично визнав та пояснив чому придбання частини будинку відбулося через оформлення договору дарування, а не через укладення договору купівлі-продажу. Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує на те, що ОСОБА_4 не була єдиним власником будинку, даний будинок перебував у спільній частковій власності, що не враховано судом. Також зазначив, що суд першої інстанції не залучив до участі у справі в якості третьої особи інших співвласників будинку, який є предметом оспорюваного договору.
 
Таким чином, ОСОБА_2 фактично підтвердив факт укладання договору купівлі-продажу спірної частини будинку.
 
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що суд не встановив ціну будинку в договорі купівлі-продажу, оскільки ціна будинку вказана в договорі дарування від 25.09.2017, який судом правомірно визнано удаваним, та становить суму 323 546,00 грн, про що зазначено і в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
 
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем повністю доведено факт укладення правочину, що є удаваним, що воля сторін в удаваному правочині була направлена на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, а саме укладення договору купівлі-продажу, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, а також настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
 
Оскільки суд першої інстанції, дійшовши обґрунтованого висновку, що укладений 25.09.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договір дарування в дійсності є договором купівлі-продажу і такий договір укладено на час перебування ОСОБА_3 у шлюбі, правомірно задовольнив і позовні вимоги про визнання 19/50 частин будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю     ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Відтак, і правомірно визнав за ОСОБА_3 право власності на 19/100 частин даного будинку (1/2 від 19/50 частин).
 
Вирішуючи спір в цій частині суд першої інстанції правильно застосував положення матеріального права, які регулюють правовідносини щодо поділу майна подружжя (ст. 60, 70 СК України).
 
За встановлених судом обставин, що в день продажу належної подружжю ОСОБА_3 квартири було придбано частину спірного будинку, доводи апеляційної скарги, що судом не встановлено джерело походження коштів для купівлі цього будинку колегія суддів вважає неспроможними. Більше того, такі доводи не спростовують висновку суду, що спірна частина будинку є спільною сумісною власністю подружжя.
 
В суді апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що відповідач в суді першої інстанції визнав обставину, що частину коштів на придбання будинку надала мати позивачки.
 
Апеляційна скарга не містить інших доводів щодо оскарження рішення суду в цій частині.
 
Рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 1/2 вартості автомобіля в сумі 19 250,00 грн останнім не оскаржувалося, а також рішення в цій частині щодо відмовлення позовних вимог не оскаржувалося позивачкою, а тому судом апеляційної інстанції в силу ст. 367 ЦПК України не переглядається.
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про задоволення позову в частині визнання договору удаваним правочином, вазнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину такого майна, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
 
Щодо оскарження відповідачем додаткового рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.
 
З матеріалів справи вбачається, що 15 квітня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення. В обґрунтування заяви зазначив, що у зв'язку з розглядом справи він поніс витрати на правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн, на що надав відповідні докази. Також зазначив, що розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатським об`єднанням робіт (наданих послуг), відповідають критерію реальності таких втрат, розумності їхнього розміру.
 
За наведених обставин просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.
 
23 квітня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу є необґрунтвоаним, необ`єктивним та неспівмірним зі складністю справи і обсягом фактично наданої правової допомоги.
 
Суд першої інстанції, встановивши, що рішенням суду від 13.04.2021 позов задоволено частково, тобто задоволено 88,26% розміру позовних вимог, застосувавши положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, якою визначено, що судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, дійшов висновку про ухвалення додаткового рішення та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1761,00 грн. 
 
Апеляційна скарга не містить доводів незгоди з додатковим рішенням суду, скаржник лише в прохальній частні просив скасувати додаткове рішення суду та здійснити новий розподіл судових витрат.
 
Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду, то й відсутні підстави для скасування додаткового рішення суду та здійснення нового розподілу судових витрат.
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення та додаткового рішення суду без змін, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат між сторонами.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                               П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2021 року та додаткове рішення від 29 квітня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 19 жовтня 2021 року.

Головуючий                                                                                                          О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                       О.В. Желепа

                                                                                                                                 В.А. Кравець