ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/3737/21                                                                Суддя (судді) першої інстанції: Паламар П.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 грудня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., при  секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності державного службовця, відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу»;
- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №997101087356 від 29.04.2021 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності державного службовця, відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити та здійснити нарахування й виплату ОСОБА_1 з 28 квітня 2021 року пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» у розмірі 60 відсотків від заробітної плати, зазначеної в довідках № 83/23-00-10-058 від 19.04.2021, та № 84/23-00-10-058 від 19.04.2021. 
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватись до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ.
Позивач наголошувала, що оскільки вона є інвалідом 2 групи, має стаж роботи на посаді державної служби понад 20 років, перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, відтак має право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі статтею 37 Закону №3723-ХІІ.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року позов задоволено повністю.
В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апелянт зазначає, що судом не враховано факт роботи позивача на різних посадах у податкових органах та їх належність до відповідних посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723-ХІІ, а також досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Доводи відзиву на апеляційну скаргу аналогічні доводам позовної заяви.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 08.02.2013 є інвалідом ІІ групи (загальне захворювання), перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області та отримує пенсію, як особа з інвалідністю 2 групи загального захворювання відповідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
15.07.1998 позивачем прийнято присягу державного службовця.
У період з 15.07.1998 по 05.02.2019 позивач працювала в податкових органах.
05.02.2019 позивача звільнено з посади старшого державного інспектора сектору обслуговування платників управління у м. Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області та припинено державну службу.
Відповідно до довідки Головного управління ДФС у Черкаській області від 28.05.2021 №3540/К/23-97-07-018 станом на 05.02.2019 стаж державної служби ОСОБА_1 становить 20 років 06 місяців 22 дні.
28.04.2021 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою про призначення пенсії (переведення з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію згідно статті 37 Закону України «Про державну службу» (№3723-ХІІ)).
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 29.04.2021 №997101087356 позивачу відмовлено у призначенні пенсії по Закону України «Про державну службу».
В обґрунтування вказаного рішення пенсійний орган зазначає, що посади, на яких позивач працювала в органах Державної податкової адміністрації/інспекції, не відносяться до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723, тому зазначені періоди до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889, не зараховуються. Крім того, вказано, що позивач не досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058 (60 років) та у неї відсутній необхідний страховий стаж, передбачений абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону №1058.
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернулася до суду з даним з позовом.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII) визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Закон України «Про державну службу» (відомості Верховної Ради України, 1993 року, №52, ст. 490 із наступними змінами), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Згідно пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Тобто, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ (далі - Закон №3723-ХІІ), але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Положеннями частини 1 статті 37 Закону №3723-ХІІ встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. 
Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Водночас, за приписами частини 9 статті 37 Закону № 3723-XII пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною 1 цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону №1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.
Як правильно встановлено судом першої інстанції трудовий стаж позивача на державній службі перевищує 20 років, вона є інвалідом ІІ групи, що підтверджується довідкою МСЕК, перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивач має право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі статтею 37 Закону №3723-XII, а тому наявні правові підстави для переведення позивачки з пенсії по інвалідності, призначеної їй відповідно до Закону № 1058-IV, на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону № 3723-XII.
Доводи пенсійного органу про те, що позивач не досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки Закон не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку.
Такі висновки суду узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 лютого 2019 року у справі №822/524/18 (Пз/9901/23/18).
Оцінюючи доводи апелянта про те, що посади, на яких позивач працювала в органах державної податкової адміністрації/інспекції, не відносяться до категорій посад державної служби, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Частиною 18 статті 37 Закону №3723-XII визначено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, був Закон України «Про державну податкову службу в Україні» від 04.12.1990 №509-ХІІ (чинний станом на час здійснення позивачем трудової діяльності) (далі - Закон №509-ХІІ).
Так, відповідно до частини 6 статті 15 Закону № 509-ХІІ (в редакції, чинній на час роботи позивача) посадовим особам органів державної податкової служби присвоюються спеціальні звання: головний державний радник податкової служби, державний радник податкової служби I рангу, державний радник податкової служби II рангу, державний радник податкової служби III рангу, радник податкової служби I рангу, радник податкової служби II рангу, радник податкової служби III рангу, інспектор податкової служби I рангу, інспектор податкової служби II рангу, інспектор податкової служби III рангу.
Відповідно до записів у трудовій книжці позивача 15 липня 1998 року позивач прийняла присягу державного службовця. В подальшому, під час роботи в органах податкової служби було присвоєно персональне звання «інспектор податкової служби 3 рангу» (01.06.1999), спеціальні звання: «інспектор податкової служби 2 рангу» (01.06.2002), «інспектор податкової служби 1 рангу» (01.02.2005), після втрати чинності Законом №509-ХІІ - «інспектор податкової та митної служби 1 рангу» (27.12.2013). При цьому, зазначено також про присвоєння рангу державного службовця: «присвоєно 13 ранг державного службовця» (02.07.2013).
Крім того, нормами Податкового кодексу України (пункт 342.4 статті 342) передбачено, що посадові особи контролюючих органів є державними службовцями.
Такої ж позицію притримується Верховний Суд у постанові від 22 червня 2021 року у справі №308/67/17.
За такого правового регулювання, колегія суддів відхиляє доводи пенсійного органу про те, що займані позивачем посади не належать до посад, віднесених до категорій посад державних службовців, визначених Законом №3723-ХІІ.
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий                    суддя                                        І.О.Лічевецький

Суддя                                        В.П.Мельничук

Суддя                                        О.М.Оксененко