ПОСТАНОВА 
Іменем України

30 листопада 2021 року                                                 м. Кропивницький

справа № 2-869/11
провадження № 22-ц/4809/1442/21 

Кропивницький апеляційний суд у складі: 

               головуючого судді - Письменного О.А., 
               суддів - Голованя А.М., Дьомич Л.М.,
               при секретарі –  Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області у складі судді Кавун Т.В. від 26 жовтня 2011 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до Маловисківської районної державної адміністрації Кіровоградської області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно за заповітом, - 
        встановив:
У жовтні 2011 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 83 років померла ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку розміром 6,60 га, що розташована на території Мануйлівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області. Спадкоємці за законом будь-якої черги у померлої відсутні. Зазначив, що життя на випадок своєї смерті, 20 червня 2001 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла йому належний їй Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії КР № 003297 КСП імені Щорса, виданого райдержадміністрацією 10 квітня 1996 року. 25 березня 2002 року на підставі вказаного сертифікату було виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КР № 008361, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 6087. Вказав, що нотаріальна контора відмовляє йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки Державний акт про право на землю був виданий вже після смерті ОСОБА_3 , тому наявна розбіжність правовстановлюючих документів на землю, вказаних у заповіті та представлених нотаріусу перешкоджає йому в оформленні спадкових прав.
Посилаючись на ці обставини, позивач просив встановити факт фактичного прийняття ним спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 та в порядку спадкування визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 6,60 га, що розташована на території Мануйлівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КР № 008361 виданого 25 березня 2002 року Маловсиківською районною державною адміністрацією Кіровоградської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 6087.
Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 26 жовтня 2011 року позов задоволено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2002 року на спірну земельну ділянку визнано право власності в порядку спадкування за її батьком - ОСОБА_4 , та 27.08.2007 року на підставі вказаного рішення йому було видано Державний акт про право власності на землю серії КР № 118036. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Після його смерті у встановлений законом строк вона прийняла спадщину, однак свідоцтво про право власності на належну за життя батькові земельну ділянку їй видано не було, оскільки в реєстрі речових прав право власності зареєстровано на іншу особу. Вважає, що оскаржуваним рішенням порушуються її спадкові права.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.
Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Згідно з статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. 
Статтею 527 ЦК УРСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.
Згідно із статтями 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Апеляційним судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 /а.с.6/.
Згідно заповіту від 20 червня 2001 року, посвідченого секретарем Паліїївської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області та зареєстрованого в реєстрі за № 35, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на випадок своєї смерті заповіла належний їй сертифікат на право на земельну частку (пай) серії КР № 003297 КСП імені Щорса, виданого Маловисківською райдержадміністрацією 10 квітня 1996 року – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.7/.
Відповідно до Державного акту право приватної власності за землю серії КР № 0083361 від 25 березня 2002 року, на підставі розпорядження Маловисківської районної державної адміністрації від 23 березня 2002 року № 79-р, ОСОБА_3 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 6,60 гектарів в межах згідно з планом за № 289, яка розташована на території Мануйлівської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва /а.с.8/.
Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2002 року визнано за ОСОБА_4 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 право приватної власності на земельну ділянку площею 6,60 гектарів вартістю 59528 грн. в межах згідно плану, визначеного Державним актом про право приватної власності на землю серії КР № 0083361, виданого 25 березня 2002 року ОСОБА_3 /а.с.43/.
27 вересня 2007 року на підставі рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2002 року, ОСОБА_4 було видано Державний акт про право власності на вказану земельну ділянку /а.с.44/.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер /а.с.45/.
Постановою приватного нотаріуса Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області від 28 травня 2021 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну ділянку площею 6,6006 га, за кадастровим номером 3523183200:02:000:0289, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою Кіровоградська область, Маловисківський район, Мануйлівська сільська рада, у зв`язку з тим, що спадкоємець не надала документи, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно /а.с.46/. 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем).
Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.
Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.
Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.
З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. 
Відповідачами у справах про спадкування мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а також можуть бути особи, які мають (набули) право власності на спірне майно.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, не перевірив наявність інших спадкоємців ОСОБА_3 , не залучив до участі у справі належного відповідача ОСОБА_4 , права та обов`язки якого зачіпалися оскарженим судовим рішенням, що, в свою чергу, унеможливило встановлення всіх обставин справи та об`єктивне вирішення спору.
У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.
Отже, справу вирішено без участі ОСОБА_4 , який на той час набув право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , а тому висновки суду про доведеність позовних вимог є передчасними.
За таких обставин, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, що не позбавляє позивача права звертатися до суду з відповідним позовом до належного відповідача.
Згідно п. 1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, то на підставі вимог ст.141 ЦПК України, з позивача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 915 грн. 25 коп.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 

постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 26 жовтня 2011 року скасувати та постановити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до Маловисківської районної державної адміністрації Кіровоградської області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно за заповітом – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 915 грн. 25 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09.12.2021

Судді: 

О.А.Письменний А.М. Головань Л.М. Дьомич