Справа № 168/314/21 	Головуючий у 1 інстанції: Хаврона О. Й. 	
Провадження № 22-ц/802/1357/21  Категорія: 60 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
23 листопада 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Шевчук Л. Я., Осіпука В. В., 
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Дубечненської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Дубечненської сільської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 11 серпня 2021 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його вітчим ОСОБА_6 , який перебував у шлюбі з його матір`ю ОСОБА_7 з 1996 року, хоча почав проживати з матір`ю значно раніше з 1984 року. 
Позивач зазначав, що він разом з вітчимом та матір`ю разом проживали по АДРЕСА_1 фактично з 1984 року до 2011 року. ОСОБА_6 прийняв його як сина, мав з матір`ю спільний бюджет, піклувався про нього поки він був неповнолітнім, навчав, відвідував батьківські збори. Наведені обставини підтверджуються копією будинкової книги, сімейними фотографіями в різні періоди спільного життя, копією пенсійного посвідчення, довіреністю на автомобіль, документами про отримання допомоги на поховання. У 2011 році його мати та вітчим переїхали проживати в с. Любохини Старовижівського району Волинської області. Після смерті матері він з вітчимом зберіг родинні стосунки, продовжував їздити до вітчима у село, допомагав йому по господарству, привозив продукти харчування, одяг, за потреби – ліки, вони разом ремонтували будинок, для чого він придбавав будівельні матеріали. 
Позивач також вказував, що після смерті вітчима залишилось спадкове майно, а саме 1/3 частина житлового будинку по АДРЕСА_2 . Інші 2/3 частини вказаного житлового будинку належать йому на праві власності. Інші особи на спадкове майно не претендують. 
Вважає, що він є спадкоємцем четвертої черги за законом відповідно до ст. 1264 ЦК України, до якої належать особи, що спільно проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Факт спільного його проживання із спадкодавцем за однією адресою у період з 28 червня 1995 року по 26 серпня 2011 року підтверджується будинковою книгою. Нотаріусом було відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_6 , проте у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_2 просив суд встановити юридичний факт, що він проживав однією сім`єю разом з ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , понад 5 років та визнати за ним право власності на спадкове майно після його смерті, а саме на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 11 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що він проживав однією сім`єю з вітчимом ОСОБА_6 з яким мали спільний побут, права та обов`язки понад п`ять років до відкриття спадщини, тому він є спадкоємцем четвертої черги після його смерті. Оскільки в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують факт його спільного проживання з вітчимом понад п`ять років, вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його позову.
Відзивів на апеляційну скаргу відповідачі не подавали.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції – скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову, виходячи з таких мотивів.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів факту спільного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_6 однією сім`єю не менш як п`ять років саме до моменту відкриття спадщини, а спільне проживання однією сім`єю в інші періоди не є підставою для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги, тому вважав, що підстави для встановлення вказаного факту, що має юридичне значення та визнання за позивачем права власності на спадкове майно відсутні.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.6). 
ОСОБА_6 на праві власності належала 1/3 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8).
Інші 2/3 частини зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами належать на праві власності позивачу ОСОБА_2 , що підтверджується договором дарування від 27 листопада 2020 року, який зареєстрований в реєстрі за № 729, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9-12).
Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_2 є пасинком спадкодавця ОСОБА_6 з яким, згідно даних будинкової книги, він проживав разом до 2011 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13-14).
З довідки Любохинівської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 16 листопада 2020 року № 935 слідує, що з 29 серпня 2011 року ОСОБА_6 проживав за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час у житловому будинку ніхто не проживає (а.с.17). 
На момент смерті ОСОБА_6 позивач проживав та був зареєстрований в м. Луцьку Волинської області.
Заповіт від імені ОСОБА_6 не складався (а.с.21).
Як вбачається з матеріалів справи, листом від 20 січня 2021 року №18/02-14 та постановою від 22 липня 2021 року нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивуючи це відсутністю документів, що підтверджують право позивача на спадкування, а саме відсутність заповіту та (або) документів про родинний зв`язок (ст. 1222 ЦК України) (а.с.18, 80). 
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Водночас кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (ч. 2 ст. 1258 ЦК України).
Статтею 1264 ЦК визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
У п. 6 рішення від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі ст. 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Як встановлено судом, у період починаючи з часу навчання позивача у школі (орієнтовно 1984 рік) і до 26 серпня 2011 року позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_6 проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки. Вказана обставина підтверджується показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також наявними у справі доказами, письмовими поясненнями відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Період спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з 28 червня 1995 року по 26 серпня 2011 року підтверджується також копією будинкової книги. 
Суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи позивача та його представника про те, що факту спільного проживання в період з 28 червня 1995 року по 26 серпня 2011 року достатньо для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги за законом, а також, що ЦК України не передбачає обов`язкової вимоги про те, що п`ятирічний строк спільного проживання обов`язково має передувати моменту відкриття спадщини.
Отже, наявними у справі доказами підтверджується та обставина, що у період з 1984 року і до 26 серпня 2011 року позивач ОСОБА_2 проживав однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_6 , тобто на час відкриття спадщини сплинуло більше п`яти років, протягом яких спадкодавець та позивач проживали однією сім`єю, а тому на переконання колегії суддів такий факт мав місце у зв`язку з чим підлягає встановленню.
З огляду на наведені обставини, позивач ОСОБА_2 відповідно до положень ст. 1264 ЦК України є спадкоємцем четвертої черги за законом та прийняв спадщину після смерті вітчима подавши до нотаріальної контори у передбачений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини. Оскільки після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняв лише ОСОБА_2 та згідно наявних у справі доказів відповідачі не заперечують щодо визнання за позивачем права власності на спадкове майно та визнали позов, тому колегія суддів дійшла висновку, що за позивачем ОСОБА_2 необхідно визнати право власності на спадкове майно після смерті вітчима ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                                    У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 11 серпня 2021 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити.
Встановити юридичний факт, що ОСОБА_2 проживав зі спадкодавцем ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно після смерті вітчима ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: