ОКРЕМА ДУМКА
Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 
Крата В. І.
 
01 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 333/2450/17
провадження № 61-17483св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (головуючого, суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк», яка підписана представником Ременюк Тетяною Олександрівною, задовольнив частково. Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 вересня 2021 року в частині закриття провадженні у справі в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за генеральним договором про надання кредитних послуг № 101/08 від 08серпня 2008 року та додатковою угодою № 1 до генерального договору про надання кредитних послуг № 101/08 від 08 серпня 2008 року у загальному розмірі 34 457,51 дол. США, з яких: заборгованість по кредиту становить 29 956,55 дол. США, заборгованість за відсотками - 4 500,96 дол. США, за період до 03 листопада 2009 року, залишив без змін. Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 вересня 2021 року в частині залишення без розгляду позовних вимог публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині стягнення за генеральним договором про надання кредитних послуг № 101/08 від 08 серпня 2008 року та додатковою угодою № 1 до генерального договору про надання кредитних послуг № 101/08 від 08 серпня 2008 року заборгованості з відсотків у сумі 38 067,59 дол. США за період з 04 листопада 2009 року по 16 березня 2017 року скасував та передав справу № 333/2450/17 в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
При цьому колегія суддів вказала, що: «Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб`єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають із споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України, зокрема у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1716цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-187цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-2712цс15, з яким у подальшому погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц (провадження № 14-336цс18)».
 
Не можу погодитися з постановою з таких мотивів.
 
1. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
 
2. У постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-856цс15 зроблено висновок про те, що «оскільки заявник є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча».
 
3. Згодом Верховний Суд України у справах № 6-1716цс15 від 11 листопада 2015 року, 6-2892ц15 від 27 січня 2016 року, 6-2712ц15 від 27 січня 2016 року, 6-29цс16 від 13 квітня 2016 року, зробив висновок про те, що «правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду».
 
3.1. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц (провадження № 14-336цс18) вказано, що «за своєю суттю кредитний договір є результатом точної, досягнутої раніше сторонами домовленості в цивільному обігу про порядок взаємовідносин щодо надання та повернення грошових коштів, де перераховані всі права і обов`язки сторін, в тому числі чітко визначено його ціну, порядок розрахунків, терміни виконання умов й інші необхідні елементи, тобто породжує цивільно-правові наслідки для сторін, що виключає віднесення правовідносин до публічно-правових. Якщо на етапі узгодження предмета і умов кредитного договору позичальник та кредитор як рівноправні сторони у правовідносинах та суб`єкти приватного права, діючи вільно, на власний розсуд визначили його істотну умову (ціну договору) у виді грошової одиниці певної держави (іноземна валюта), що згідно зі статтями 192, 533 ЦК України може використовуватися як засіб розрахунку в Україні, тобто є об`єктом цивільних прав, проведення грошових розрахунків за кредитним договором чи їх нездійснення згідно з умовами такого договору, незалежно від валюти кредитування, свідчить, що такі правовідносини мають суто цивільно-правовий, приватний характер. Якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а його вирішення, незалежно від ініціатора судового розгляду, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону № 1023-XII. Тобто незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону № 1023-XII».
 
4. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
4.1. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
 
5. Згідно частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
 
5.1. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18) зазначено, що відступаючи від практики Верховного Суду України, колегія суддів Великої Палати Верховного Суду вважає, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (ст. 22 «Про захист прав споживачів», статті 1 ЦПК України у редакції на час постановлення оскарженої ухвали, статті 2 ЦПК України у редакції на час розгляду справи Верховним Судом). Апеляційний суд наведеного не врахував та безпідставно поклав на ОСОБА_3, який звернувся до суду за захистом прав споживача, обов`язок зі сплати судового збору та передчасно визнав його апеляційну скаргу неподаною і повернув її.
 
6. Тлумачення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» з підвідомчості третейського суду виключені «спори у справах щодо захисту прав споживачів», а не спори, які виникли із «правовідносин між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту». Під спорами щодо захисту прав споживача слід розуміти тільки спори в яких позивачем є саме споживач. Натомість звернення банку із позовом про стягнення із позичальника боргу не може бути кваліфіковане як справа про захист прав споживача, оскільки такий позов в жодній мірі не стосується захисту невизнаних, порушених або оспорюваних прав фізичної особи, яка отримувала кредит.
 
7. Європейський суд з прав людини вказав, що стаття 6 Конвенції не перешкоджає утворенню третейських судів задля вирішення спорів між приватним суб`єктами. Насправді, слово «суд» у частині першій статті 6 Конвенції не обов`язково слід розуміти як таке, що означає суд у його класичному розумінні, пов`язаному зі стандартною судовою системою держави. МКАС був «третейським судом, створеним згідно з законом», оскільки діяв відповідно до Закону України «Про Міжнародний комерційний арбітраж» 1994 року та свого внутрішнього Регламенту. Провадження у справах, що їх розглядав МКАС, було подібним до провадження у цивільних чи господарських судах і законом встановлювалося право на апеляцію по його рішеннях до Апеляційного суду м. Києва. Останній міг переглянути рішення МКАС на підставах, встановлених у Законі. МКАС залишався єдиним третейським судом в Україні, який міг, відповідно до Закону, вирішувати «господарські спори з іноземним елементом». Відповідно до Закону та ст. 3 (1) Закону України «Про виконавче провадження», рішення МКАС вважається еквівалентом судового рішення, що підлягає примусовому виконанню (REGENT COMPANY v. UKRAINE, № 773/03, § 54, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).
 
8. Тому колегії суддів слід було постановити ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку із необхідністю відступу від висновків Верховного Суду України, які викладені у справах № 6-856цс15 від 02 вересня 2015 року, № 6-1716цс15 від 11 листопада 2015 року, № 6-2892ц15 від 27 січня 2016 року, № 6-2712ц15 від 27 січня 2016 року, № 6-29цс16 від 13 квітня 2016 року та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц (провадження № 14-336цс18).

Суддя                                                                                                       В. І. Крат