Ухвала
іменем України 
22 листопада 2021 року
м. Київ
справа №559/961/17
провадження №51-4828ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                   ОСОБА_1 ,
суддів:                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчивши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 березня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 липня 2021 року,
встановив:
вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 березня 2021 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Підгайці Млинівського району Рівненської області та жителя                     АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. 
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання                 невідбутого покарання за вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 листопада 2014 року за ч. 2 ст. 368 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади  наділені владними та організаційно-розпорядчими функціями та займати посади в органах державної влади або органах місцевого самоврядування на строк                    3 роки з конфіскацією всього належного йому майна, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання  у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки та позбавленням права обіймати посади  наділені владними та організаційно-розпорядчими функціями та займати посади в органах державної влади або органах місцевого самоврядування.
Цивільний позов потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ТОВ «Агрон» та ОСОБА_4 на користь                            потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6  по 200 000 грн моральної шкоди та  46 093, 81 грн матеріальної шкоди. 
Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат та речових доказів.
Суд першої інстанції встановив, що 26 червня 2015 року в період часу з 22:00                 до 22:30 ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та керуючи автомобілем ВАЗ 21114 д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Шевченка                            в с. Варковичі Дубенського району Рівненської області зі сторони центру                         в напрямку автодороги Київ-Чоп поблизу господарства № 27 в порушення вимог пунктів 10.1 та 34.1 Правил дорожнього руху проявив неуважність до дорожньої обстановки, невірно її оцінив, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки1.1, виїхав на смугу зустрічного руху, створивши при цьому небезпечно-аварійну обстановку, при якій був позбавлений технічної можливості їй запобігти шляхом застосування екстреного гальмування, та допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_7 унаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження від яких помер у медичному закладі.
Рівненський апеляційний суд ухвалою від 06 липня 2021 року вирок районного суду в частині вирішення цивільного позову скасував, призначивши в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції. У решті вирок залишив без змін. 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності своєї винуватості у вчиненні цього злочину просить змінити вказані вирок та ухвалу через невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про його особу унаслідок суворості, пом`якшити покарання до 5 років 1 місяця позбавлення волі та на підставі положень ст. 71 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років             2 місяці. Вважає, що при постановленні судових рішень судами обох інстанцій не було дотримано положень статей 50, 65 КК, так як при призначенні йому покарання судом першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, не повністю враховано дані про його особу, зокрема те, що він позитивно характеризується, вчинив злочин з необережності, частково відшкодував заподіяну шкоду потерпілим.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Відповідно до визначених кримінальним законом загальних засад призначення покарання, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК), визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. 
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений, поміж іншого, посилається на  невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить надати зібраним у ній доказам іншу оцінку, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанцій інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена. 
Як убачається з наданих копій судових рішень, дотримуючись вимог ст. 65 КК районний суд при призначенні покарання засудженому разом із ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення урахував дані про його особу,  обставини справи, які обтяжують покарання, та відсутність обставин, що його пом`якшують. Зокрема, судом враховано, що ОСОБА_4 , будучи засудженим за вчинення тяжкого злочину, перебуваючи на іспитовому терміні на шлях виправлення не став, знову вчинивши тяжкий злочин, який потягнув наслідки у виді смерті потерпілого, вину визнав частково, не вчинив належних дій щодо відшкодування шкоди потерпілим.
Вчинення ОСОБА_4 злочину в стані алкогольного сп`яніння суд визнав як обставину, що обтяжує покарання, встановивши відсутність при цьому обставин, що його пом`якшує.
Обґрунтовуючи свій висновок щодо виду та розміру покарання, яке підлягає призначенню засудженому, суд першої інстанціїтакож урахував і обставини вчинення кримінального правопорушення.
Зваживши на всі ці обставини, місцевий суд дійшов умотивованого висновку про неможливість досягти мети виправлення засудженого без його ізоляції від суспільства, а тому визначив йому покарання, яке належить відбувати реально, в розмірі, передбаченому санкцією кримінального закону за вчинений ним злочин, оскільки саме таке покарання, з урахуванням тяжкості скоєного та даних про особу засудженого, буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 71 КК остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком, а тому місцевий суд правильно визначив ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі. 
Таким чином, суд першої інстанції дотримався приписів статей 50, 65 КК. Призначене засудженому покарання є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення й попередження нових злочинів.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок суворості не вбачається.
Крім того, як убачається з наданої копії ухвали при перегляді вироку за апеляційною скаргою сторони захисту апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду щодо виду і розміру покарання, призначеного ОСОБА_4 , вказавши, що таке відповідає вимогам статей 50, 65 КК за розміром визначеним кримінальним законом за вчинений злочин та справедливим, співрозмірним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
Враховуючи наведене правових підстав стверджувати про суворість призначеногоОСОБА_4 покарання колегія суддів не знаходить.
Таким чином, зміст касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 і наведені в ній доводи не дають приводів для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2  ч. 2  ст. 428 КПК. 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 березня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 липня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                           ОСОБА_3