ОКРЕМА ДУМКА
(спільна)
суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Британчука В. В., Єленіної Ж. М., Ситнік О. М.
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2021 року № 9901/668/18 (провадження № 11-100заі21)
в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) про визнання дій неправомірними й скасування рішення 
Короткий виклад історії справи
У липні 2018 року ОСОБА_1 зверталася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВККС, у якому просила:
- визнати неправомірними дії колегії ВККС, вчинені 30 травня 2018 року в ході співбесіди під час проходження позивачкою кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, що полягали в розгляді скарги, яка надійшла до відповідача від голови зазначеного суду ОСОБА_2 ;
- визнати незаконним і скасувати рішення колегії ВККС від 30 травня 2018 року, яким визнано позивачку такою, що не відповідає займаній посаді судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області.
На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що оскаржуване рішення Комісії є необ`єктивним, невмотивованим і таким, що прийнято з порушенням принципів верховенства права та законності.
На думку позивачки, проведення співбесіди та дослідження досьє з подальшим ухваленням рішення здійснювалось неповноважним складом колегії ВККС за відсутності члена колегії ОСОБА_3 , який входив до складу колегії Комісії. Крім цього, ВККС не вказала мотивів прийняття спірного рішення під час проведення співбесіди та оголошення резолютивної частини рішення; не навела жодного аргументу на обґрунтування свого рішення про визнання позивачки такою, що не відповідає займаній посаді. До того ж нормативно-правове регулювання здійснення оцінювання Комісією результатів за кожним з критеріїв оцінювання без визначення конкретних чинників, які впливають на таку оцінку, не відповідає принципу законності, адже суддя, відповідність займаній посаді якого перевіряється, не може передбачити для себе, за якими показниками та чинниками його буде оцінено. 
На переконання позивачки, розглядаючи скаргу голови Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_2 відносно судді цього суду ОСОБА_1 та надаючи оцінку доводам цієї скарги, ВККС фактично здійснила дисциплінарне провадження, чим вийшла за межі наданих їй повноважень та виконала функції іншого органу. Разом із цим скарга аналогічного змісту перебуває на розгляді у Вищій раді правосуддя (далі - ВРП) і рішення за результатами розгляду цієї скарги не прийнято. 
Короткий зміст установлених обставин та рішення суду попередньої інстанції
Указом Президента України від 24 лютого 2011 року № 246/2011 «Про призначення суддів», зокрема, ОСОБА_1 призначено на посаду судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області строком на п`ять років. 24 лютого 2016 року строк повноважень ОСОБА_1 закінчився.
ВККС рішенням від 20 жовтня 2017 року № 106/зп-17 призначила кваліфікаційне оцінювання 999 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 . Цим рішенням було запроваджено тестування особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей під час кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді.
На першому етапі кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 склала анонімне письмове тестування, за результатами якого набрала 82,125 бала. За наслідками виконаного практичного завдання позивачка набрала 89 балів. Загалом на етапі складення іспиту ОСОБА_1 отримала 171,125 бала.
У подальшому позивачка пройшла тестування особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей, за результатами якого складено висновок та визначено рівні показників критеріїв особистої, соціальної компетентності, професійної етики та доброчесності.
Рішенням Комісії від 29 березня 2018 року № 64/зп-18 позивачку допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
У травні 2018 року ВККС провела співбесіду із суддею ОСОБА_1 (16 та 22 травня 2018 року у співбесіді оголошувалась перерва), під час якої колегією Комісії обговорено дані щодо її відповідності критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності за результатами дослідження суддівського досьє.
30 травня 2018 року колегія ВККС за результатами проведеного кваліфікаційного оцінювання прийняла рішення № 837/ко-18, яким: 
- визначила, що суддя Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді отримала 479,125 бала; 
- визнала суддю Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді; 
- рекомендувала ВРП розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області. 
Не погодившись із діями відповідача в ході співбесіди під час проходження позивачкою кваліфікаційного оцінювання, які полягали в розгляді скарги голови Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_2 , а також вважаючи прийняте за наслідками кваліфікаційного оцінювання рішення Комісії незаконним, ОСОБА_1 зверталася до суду із цим позовом.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 18 лютого 2021 року закрив провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) в частині оскарження рішення ВККС від 30 травня 2018 року № 837/ко-18 щодо надання рекомендації ВРП розглянути питання про звільнення з посади судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 . 
Відтак Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду з урахуванням зазначеної ухвали розглянув позовні вимоги про:
-                  визнання неправомірними дій колегії ВККС, вчинених 30 травня 2018 року в ході співбесіди під час проходження позивачкою кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, що полягали в розгляді скарги, яка надійшла до відповідача від голови зазначеного суду ОСОБА_2 ;
-                  визнання незаконним і скасування рішення колегії ВККС від 30 травня 2018 року, яким: визначено, що суддя Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді набрала 479,125 бала; визнано суддю Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 18 лютого 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовив.
Судове рішення мотивовано тим, що:
- оцінка критеріїв компетентності, професійності та доброчесності, яка має на меті визначення здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді, покладена на членів ВККС і ґрунтується на засадах рівноправності та співпричетності у прийнятті рішення. Повноваження Комісії стосовно кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та виключною компетенцією цього органу як уповноваженого колегіального органу, постійно діючого у вітчизняній системі судоустрою;
- набрана позивачкою за результатами кваліфікаційного оцінювання кількість балів є меншою за 67 відсотків від суми максимально можливих балів, а тому висновок ВККС про невідповідність судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 займаній посаді є таким, що відповідає вимогам закону. До того ж мотиви, з яких колегія ВККС дійшла таких висновків, викладені в тексті оскаржуваного рішення. Отже, немає передбачених статтею 88 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) підстав, які мали б наслідком скасування рішення ВККС, ухваленого за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 ;
- з урахуванням пункту 10 глави 2 розділу ІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 3 листопада 2016 року № 143/зп-16 (далі - Положення), Комісія з метою встановлення відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання за визначеними Положенням показниками вправі використовувати не лише дані суддівського досьє, а й інші відомості та дані, що перебувають у її розпорядженні, на підставі яких може встановлюватися відповідність судді критеріям кваліфікаційного оцінювання. Відтак твердження позивачки про протиправність дій ВККС щодо врахування під час співбесіди відомостей, повідомлених у скарзі голови Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Бурхана С. М. щодо судді цього суду ОСОБА_1 , є необґрунтованими;
- з огляду на частини третю та четверту статті 94, частину десяту статті 98, частини третю та четверту статті 101 Закону № 1402-VIII, пункти 2.1.1 - 2.1.3 Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням ВККС від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16, формування складу колегії відбувається за рішенням Комісії й така колегія має передбачати у своєму складі не менше трьох членів ВККС. Пункт 24 розділу ІІІ Положення передбачає можливість оголошення перерви під час співбесіди із суддею на певний термін. Об`єктивно виправдано, що протягом такої перерви можливе настання певних життєвих обставин (факторів), які унеможливлять завершення розпочатого оцінювання тим складом колегії, що був призначений початково. Отже, доводи позивачки щодо неповноважності складу колегії ВККС, яка проводила кваліфікаційне оцінювання та ухвалила спірне рішення, є безпідставними і такими, що не знайшли свого підтвердження;
- невчинення суддею дій щодо передачі до канцелярії суду судових справ, розгляд яких завершено ухваленням судового рішення, з долученими текстами судових рішень свідчить про свідоме порушення таким суддею вимог процесуального закону та невиконання покладених на нього службових обов`язків. При цьому під час співбесіди суддя ОСОБА_1 не надала Комісії об`єктивних пояснень, підтверджених належними доказами, щодо поважності причин зволікання з передачею розглянутих під її головуванням судових справ. Не надано таких доказів і під час судового розгляду цієї справи;
- одним з показників відповідності судді критерію соціальної компетентності є дисциплінованість. Наявність тривалих періодів, протягом яких судді не мають повноважень щодо здійснення правосуддя, є ситуацією, на яку законодавство про статус суддів розраховане не було. Статус та обов`язки судді, який не має повноважень щодо здійснення правосуддя, законодавчо чітко не визначено. Незважаючи на це, суддівська етика вимагає від судді, повноваження якого закінчилися, вживати всіх залежних від нього заходів щодо надання допомоги своєму суду, підвищувати як свою професійну кваліфікацію, так і своїх колег. Суддя, строк повноважень якого закінчився, зберігає статус судді і продовжує отримувати суддівську винагороду, що вимагає дотримання ним правил трудового розпорядку суду. Усвідомлюючи значимість своєї місії, з метою зміцнення та підтримки довіри суспільства до судової влади, суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду. Суддя має докладати всіх зусиль до того, щоб на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини його поведінка була бездоганною. Суддя повинен старанно й неупереджено виконувати покладені на нього обов`язки та вживати заходів для поглиблення своїх знань і вдосконалення практичних навичок. До того ж суддя за своїм статусом має відповідати найкращим критеріям зразкової поведінки. Судова діяльність та поведінка судді має бути взірцем законослухняності, добропорядності, додержання загальновизнаних норм моралі та поведінки.
Крім цього, суд першої інстанції звернув увагу на те, що обставини щодо тривалої непередачі до канцелярії суду судових справ, розгляд яких завершено ухваленням судового рішення, систематична відсутність судді ОСОБА_1 на роботі без поважних причин, недотримання суддею трудової дисципліни та її небажання працювати згідно з регламентом роботи суду, зволікання з виготовленням умотивованих судових рішень, несвоєчасне надання суддею копій судових рішень для їх внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) - були предметом розгляду ВРП. За наслідками розгляду дисциплінарної справи ВРП констатувала факт наявності в діях ОСОБА_1 складу дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIІI, а також склад істотного дисциплінарного проступку в розумінні пункту 1 частини дев`ятої статті 109 Закону № 1402-VIІI. Рішенням Першої Дисциплінарної палати ВРП від 30 жовтня 2020 року № 2993/1дп/15-20, залишеним без змін рішенням ВРП від 2 лютого 2021 року № 197/0/15-21, суддю Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення її з посади судді. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подавала апеляційну скаргу, на обґрунтування якої зазначала, що це рішення є протиправним і підлягає скасуванню на підставі пунктів 2 - 4 частини першої статті 317 КАС. 
ОСОБА_1 зазначала, що має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав установленими, зокрема, стосовно того, що суддя не набрала 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання, у той час, коли ні в рішенні ВККС, ні в матеріалах справи немає відомостей про оцінки, що були виставлені згідно з пунктом 5 глави 6 розділу ІІ Положення, тому це виключає можливість перевірки їх арифметичного підрахунку для встановлення 67 відсотків. Отже, обставини щодо відсотків та балів є недоведеними і такими, що порушують принципи прозорості та верховенства права. 
Скаржниця також зауважувала, що висновки суду першої інстанції про невиконання позивачкою обов`язку судді щодо своєчасного внесення рішень до ЄДРСР не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, оскільки в період з квітня 2013 року по червень 2015 року такий обов`язок не був покладений на суддю. Обов`язок самостійно вносити рішення до ЄДРСР виник у судді лише після внесення 17 червня 2015 року змін до постанови Кабінету Міністрів України від 25 травня 2006 року № 740 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень», що набули чинності 26 червня 2015 року. Проте з 25 лютого 2016 року у судді ОСОБА_1 такий обов`язок припинився у зв`язку з припиненням повноважень. Висновки суду в частині невчинення позивачкою як суддею дій щодо передачі до канцелярії суду судових справ, розгляд яких завершено ухваленням судового рішення, також не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, оскільки передача справ до канцелярії суду згідно з пунктом 2.11 Типової посадової інструкції секретаря судового засідання місцевого загального суду, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 липня 2005 року № 86, належить до обов`язків секретаря судового засідання, а не судді, і до того ж у матеріалах справи немає актів про втрату документів - 142 справ, що мали б бути складені канцелярією суду. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновків щодо порушення позивачкою трудової дисципліни без посилання на жодні норми матеріального права, при цьому визнав наявність правової невизначеності статусу судді, у якого припинилися повноваження, тобто погодився з тим, що особа з таким статусом не може чітко та передбачувано визначати правила поведінки, що унеможливлює будь-яку провину особи в цьому випадку у зв`язку з відсутністю якісного закону. Водночас усі так звані порушення трудової дисципліни були вчинені ОСОБА_1 після припинення повноважень судді, а тому такі нібито порушення не могли підірвати авторитет правосуддя.
На переконання ОСОБА_1 , пославшись в оскаржуваному рішенні на ті обставини (рішення ВРП та її дисциплінарного органу 2020 - 2021 років), які на час прийняття спірного рішення ВККС станом на 2018 рік ще не існували, суд першої інстанції порушив норми процесуального права.
Скаржниця також указувала, що як у статті 88 Закону України від 7 липня 2010 року№ 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI), так і в статті 110 Закону № 1402-VІII є норма, яка передбачає, що суддя вважається таким, що не має дисциплінарного стягнення, якщо протягом одного року з дня ухвалення рішення про накладення дисциплінарного стягнення у виді догани його не буде піддано новому дисциплінарному стягненню. Водночас у процесі оцінки судді ОСОБА_1 за критерієм професійної етики відповідач урахував наявність погашеного дисциплінарного стягнення, застосованого до позивачки у 2013 році, а також дисциплінарне провадження у 2016 році, стягнення за яким не було застосовано внаслідок спливу строку для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Таким чином, висновок суду про можливість урахування погашених дисциплінарних стягнень суперечить нормам матеріального права та порушує правове становище позивачки.
На думку скаржниці, висновок суду першої інстанції про те, що «мотиви, з яких колегія ВККС дійшла таких висновків, викладені у тексті оскаржуваного рішення», не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки у спірному рішенні немає мотивів, з яких виходила ВККС при визначенні балів за кожним з критеріїв кваліфікаційного оцінювання судді, а окремі з обставин, зазначених у спірному рішенні відповідача, взагалі не могли братись до уваги під час визначення оцінок судді ОСОБА_1 . Крім цього, суд першої інстанції всупереч прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), указавши на дискреційність повноважень ВККС у прийнятті рішень стосовно суддів, позбавив позивачку засобів судового захисту порушених прав. На переконання скаржниці, посилання суду лише на дискреційні повноваження без установлення факту наявності меж таких повноважень та перевірки виходу за ці межі свідчить про неповне встановлення судом обставин справи.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просила скасувати оскаржуване рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду та прийняти нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 29 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнила частково. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2021 року скасувала, а провадження у справі закрила.
Основні мотиви, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду 
 
Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.
ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним і скасування рішення відповідача від 30 травня 2018 року № 837/ко-18, яким: визначено, що суддя Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді отримала 479,125 бала; визнано суддю Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді; рекомендовано ВРП розглянути питання про звільнення з посади судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 .
Згідно із частинами сьомою, восьмою статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом, а рішення Комісії щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
Таким чином, рішення ВККС про надання рекомендації щодо звільнення судді з посади може бути оскаржено тільки разом з рішенням ВРП, ухваленим за відповідною рекомендацією.
Отже, рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а лише може бути підставою для такого звільнення. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді ВРП може і не погодитися з висновком ВККС.
Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. У межах «кваліфікаційного» провадження ВРП має право перевірити вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення недоліків, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.
ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачає юридичне значення.
Ураховуючи наведене, а також статус і повноваження ВРП і ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, більшість суддів Великої Палати Верховного Суду вважає, що передбачене частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIII оскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП.
При цьому таке оскарження рішення Комісії можливе лише в разі задоволення ВРП відповідної рекомендації про звільнення судді з посади.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 18 лютого 2021 року закрив провадження в цій справі в частині позовних вимог про визнання незаконним і скасування рішення ВККС від 30 травня 2018 року № 837/ко-18, яким вирішено рекомендувати ВРП розглянути питання про звільнення з посади судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 .
За таких обставин рішення Комісії від 30 травня 2018 року № 837/ко-18, яким, зокрема: визначено, що суддя Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді отримала 479,125 бала; визнано суддю Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді, - також не може бути самостійним предметом судового розгляду.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 щодо неправомірності дій ВККС, вчинених 30 травня 2018 року під час співбесіди в ході проходження позивачкою кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, що полягали в розгляді скарги, яка надійшла до відповідача від голови зазначеного суду ОСОБА_2 , нерозривно пов`язані з позовною вимогою про скасування рішення ВККС від 30 травня 2018 року № 837/ко-18 та фактично є обґрунтуванням і метою останньої, а отже, їм також не може надаватися окрема правова оцінка судом, тому, на думку більшості суддів Великої Палати Верховного Суду, провадження у справі підлягає закриттю в обсязі заявлених позовних вимог у цілому.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 34 КАС суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що предметом позову в цій справі є, зокрема, визнання незаконним і скасування рішення Комісії від 30 травня 2018 року про визнання судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді. 
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 стосовно тлумачення частини другої статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до частини третьої статті 24 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно із частиною першою статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Крім того, вважаємо за необхідне наголосити, що вимога щодо доступності правосуддя в частині реалізації права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів закріплена в низці міжнародних документів: Загальній декларації прав людини (стаття 8), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (стаття 14), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) (стаття 6), Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів та зловживання владою, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 29 листопада 1985 року (пункт 4).
Відповідно до пункту 58 Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року, якщо органи судової влади встановлюють системи для оцінювання роботи суддів, такі системи мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях. Ці критерії повинен оприлюднити компетентний судовий орган. Процедурою має бути передбачений дозвіл суддям висловлювати погляди щодо  власної діяльності та її оцінювання, а також оскаржувати оцінювання в незалежному органі влади або суді.
Пунктом 81 Висновку Організації з безпеки і співробітництва в Європі/Бюро з демократичних інститутів та прав людини щодо Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30 червня 2017 року встановлено, що суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу оскаржити результати незадовільного оцінювання, особливо, якщо зачіпаються громадянські права судді в розумінні статті 6 Конвенції; і що серйознішими можуть бути наслідки оцінювання для судді, то важливішими є такі права на ефективне оскарження.
ЄСПЛ у пунктах 21 - 26 рішення від 22 липня 2014 року у справі «Корня проти Республіки Молдова» (заява № 22735/07) констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. Цей суд зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним й може підлягати в деяких випадках обмеженням. Суд повинен переконатись у тому, що застосовані заходи не обмежують та не знижують можливості доступу до суду таким чином, що порушується сам зміст цього права. Більше того, обмеження буде неспівмірним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети та якщо не існує розумної співмірності між застосованими заходами і переслідуваною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Уейт і Кеннеді проти Німеччини», заява № 26083/94, пункт 59). Право на доступ до суду буде порушеним, коли регулювання не переслідує більше мету правової безпеки і належного управління правосуддям, а є бар`єром, який перешкоджає підсудній особі добитися розгляду по суті своєї справи компетентним судом (рішення ЄСПЛ у справі «Цалкізіс проти Греції», заява № 11801/04, пункт 44).
Як убачається з матеріалів справи, спірне рішення Комісії від 30 травня 2018  року № 837/ко-18, ухвалене внаслідок здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 , породжує правові наслідки та обов`язки для позивачки, оскільки встановлює факт невідповідності судді займаній посаді і є підставою для внесення ВККС рекомендації до ВРП про звільнення позивачки. Отже, на наше переконання, є таким, що порушує права ОСОБА_1 .
Велика Палата Верховного Суду закрила провадження у справі, посилаючись на пункт 1 частини першої статті 238 КАС, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Не погодившись із таким висновком більшості суддів Великої Палати Верховного Суду, вважаємо за необхідне зазначити таке.
Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Комісії, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів ВРП, щодо питань обрання (призначення) на посади членів ВРП, звільнення їх з таких посад, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Комісії визначені у статті 266 КАС.
Підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» визначено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом.
Згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону                 № 1402-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному цим Законом. 
За правилами частин першої, другої та п`ятої статті 83 Закону № 1402-VIIIкваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.
За частинами другою, четвертою статті 84 цього Закону за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ВККС ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом.
Згідно з положеннями частин другої та третьої статті 88 Закону № 1402-VIIIсуддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС.
Рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; 2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання; 3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; 4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
З аналізу вказаних законодавчих норм убачається, що суддя (кандидат на посаду судді), не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, має право оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС.
Ураховуючи наведене, вважаємо, що висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення Комісії про невідповідність судді Верхньодніпровськогорайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 займаній посаді не може бути самостійним предметом судового розгляду є помилковим.
На нашу думку, розглядаючи адміністративну справу, необхідно перевіряти обґрунтованість та мотиви визнання ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді судді, які зазначені в рішенні ВККС від 30 травня 2018 року               № 837/ко-18.
Повна перевірка рішення, яке оскаржується, на предмет дотримання принципів, наведених у частині другій статті 2 КАС, є гарантією досягнення мети адміністративного судочинства - ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому перевірка лише формальної наявності в тексті рішення ВККС мотивів, з яких остання дійшла відповідних висновків, без оцінки їх обґрунтованості та аргументів особи, щодо якої прийнято рішення, не узгоджується з метою адміністративного судочинства. Обмеження судового контролю суперечить самій природі Верховного Суду, визначеного Конституцією України найвищим судом у системі судоустрою України, покликаного забезпечувати гарантоване право людини на ефективний судовий захист.
Таким чином, при вирішенні спорів щодо рішення, дій та бездіяльності ВККС суд повинен перевірити, чи не порушує таке рішення (дії та бездіяльність) права та свободи людини в цілому, і не обмежуватись аналізом переліку підстав, які визначені в частині третій статті 88 Закону № 1402-VIII.
За викладених обставинбільшість суддів Великої Палати Верховного Суду, ухваливши постанову про скасування рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2021 року та закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ВККС про визнання дій неправомірними та скасування рішення, заклала суперечності як щодо застосування пункту 1 частини першої статті 238 КАС, яка передбачає закриття провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, так і щодо положень частини четвертої статті 22, статті 266 цього Кодексу та статті 88 Закону № 1402-VIII, які, на наше переконання, прямо передбачають оскарження до суду зазначених вище рішень ВККС.
Висновки 
З огляду на викладене вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду повинна була розглянути по суті доводи наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2021 року й ухвалити остаточне рішення залежно від установлених обставин, а не закривати провадження у справі, помилково вказуючи, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. 
 
Судді Великої ПалатиВерховного Суду:                                      О. Б. Прокопенко
 
                                                                                                  В. В. Британчук
                                                                                                  
                                                                                                  Ж. М. Єленіна
 
                                                                                                  О. М. Ситнік