ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9590/21 Справа № 206/1198/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

08 грудня 2021 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
        суддів         - Деркач Н.М., Пищиди М.М.
        за участю секретаря – Піменової М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єкта незавершеного будівництва об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання прав забудовника та визнання права власності на 1/2 частину не введеного в експлуатацію житлового будинку, як об`єкта незавершеного будівництва та визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

18 березня 2020 року Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права на Ѕ частину незавершеного будівництва, в якому просив визнати за ним право як співзабудовника на Ѕ частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва – житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 446,6 кв.м., рік побудови 2002. В подальшому уточнивши свої позовні вимоги в останній редакції позивач просив суд визнати об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок літ. А-3 з надвірними будівлями: сарай літ. Б, гараж літ. Г, стіни новобудови літ. Д, огорожі і споруди № 1-15, І-ІІІ, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 і об`єктом спільної сумісної власності його та відповідача, визнати його співзабудовником побудованого під час шлюбу, але не введеного в експлуатацію вказаного об`єкта незавершеного будівництва з правом здачі будинку в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності, визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаного об`єкта незавершеного будівництва, а також право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1221 га в межах згідно з планом розташовану за адресою: АДРЕСА_1 і. Уточнені позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2017 року було розірвано. Рішенням Самарської районної ради народних депутатів від 15.03.1996 за № 96/1 відповідачу надано земельну ділянку площею 600 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку та господарчих будівель по АДРЕСА_2 і. На підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 21.08.1997 № 1340 відповідачу було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1221 га в межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 і. Землю передано для: 0,1000 га обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; 0,0221 га – для ведення особистого підсобного господарства. Державний акт від 18.12.1997 зареєстровано в Книзі записів державних актів про право приватної власності на землю за № 005389. Після реєстрації шлюбу ним з відповідачем за їхні сумісні кошти було збудовано житловий будинок А-3, сарай, навіс Г та стіни новобудови, огорожі та споруди № 1-15, І-ІІІ в домоволодінні АДРЕСА_2 . Це будівництво було закінчено в 2002 році, що підтверджується технічним паспортом від 29.07.2005. Рішенням виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 19.12.2003 № 669 відповідачу було дозволено будівництво гаража розміром 7,25 х 5,40 м по АДРЕСА_2 і. Вказаний гараж також було ними збудовано за їхні сумісні кошти. До теперішнього часу оздоблювальні роботи в житловому будинку не виконані. Ступінь готовності вказаного незакінченого будівництвом житлового будинку згідно висновку експертизи від 01.02.2021 складає 62%, а його ринкова вартість на дату складання висновку становить 1 102 983 грн. Вважає, що вказаний об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок з господарськими будівлями), розташований за адресою: АДРЕСА_2 і є спільною сумісною власністю його та відповідача, частки їх в праві спільної сумісної власності є рівними, а тому слід визнати його співзабудовником та визнати за ним право власності на Ѕ частину спірного об`єкту незавершеного будівництва. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду із вказаним позовом (а.с.2-6,157-162).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єкта незавершеного будівництва об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання прав забудовника та визнання права власності на 1/2 частину не введеного в експлуатацію житлового будинку, як об`єкта незавершеного будівництва та визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки - відмовлено (а.с.220-228).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1  звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.231-235). 

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів від 15.03.1996 № 96/1 ОСОБА_3 надано земельну ділянку площею 600 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку та господарчих будівель по АДРЕСА_2 і та зобов`язано ОСОБА_3 протягом місяця одержати в відділі архітектури та містобудування райвиконкому проект на будівництво та документи на право землекористування, після завершення будівництва житлового будинку оформити право установчі документи на домоволодіння через бюро технічної інвентаризації (а.с. 75-76, 82, 172-173).
На підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 21 серпня 1997 року № 1340 ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1221 гектарів в межах згідно з планом, що розташована на території АДРЕСА_2 і, з яких 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та 0,0221 га – для ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Д* № 005389 84750005, що зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 18.12.1997 за № 005389 (а.с. 7-8, 169).
В матеріалах справи також наявні документи без чітко визначеної назви з переліком будівельних конструкцій та графічним позначенням фасаду та внутрішнього планування індивідуального двоповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 и, погодженого головним архітектором району (а.с. 175, 177-183)
Згідно копії повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 24 жовтня 1997 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , про що Самарським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 403. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_4 » (а.с. 21)
Вказаний шлюб було розірвано рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2017 року (а.с. 22-24)
Рішенням виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 19.12.2003 № 669 ОСОБА_2 дозволено будівництво гаража розміром 7.25 х 5,40 м по АДРЕСА_2 і та зобов`язано її після завершення будівництва внести зміни в технічну документацію на домоволодіння у КП «ДМБТІ», що підтверджується копією архівного витягу з вказаного рішення без номеру та дати, засвідченого в.о. начальника архівного управління департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради (а.с. 74, 171)
Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 , виготовленого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 29.07.2005 року (інвентаризаційна справа № 10784) на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 і розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку А-3, сараю Б, гаражу В, навісу Г, стін новобудови Д , огорож і споруд № 1-15, І-ІІІ. Житловий будинок А-3 з мансардою, загальною площею 446,6 кв.м., не обладнані, рік побудови – 2002. (а.с. 10-14, 78-81, 163-167)
Крім того, за клопотанням представника позивача у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертизи поставлено наступні питання: Яка ступінь готовності житлового будинку АДРЕСА_2 ? Яка ринкова вартість незакінченого будівництвом житлового будинку АДРЕСА_2 .
За результатами проведення вказаної будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи судовим експертом Логачовою Ю.Ф. 01.02.2021 було складено відповідний висновок, згідно якого:
1) Ступінь готовності незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 и складає: 62%. На момент дослідження загальний технічний стан житлового будинку літ. «А-3» по АДРЕСА_2 експерт приймає як задовільний. Житловий будинок літ. «А-3» потребує його завершення підведенням та обладнанням інженерних мереж з проведенням внутрішніх робіт;
2) Ринкова вартість незакінченого будівництвом житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 и станом на дату складання висновку складає: 1 102 983 грн. (а.с. 102-139)

Отже, в судовому засіданні достовірно встановлено, підтверджено матеріалами справи та не заперечувалось позивачем та представниками сторін, що відповідачу ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) за адресою: АДРЕСА_2 и на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування було виділено земельну ділянку площею 600 кв.м. для будівництва житлового будинку.
В подальшому, рішенням органу місцевого самоврядування відповідачу ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) було передано земельну ділянку за вказаною адресою, площею 0,1221 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства.
Представник відповідача в судовому засіданні та у письмових відзивах на позовну заяву та уточнену позовну заяву, не заперечувала, що на вказаній земельній ділянці дійсно було побудовано житловий будинок з надвірними спорудами у 2002 році, будівництво та обладнання якого досі не завершено та до теперішнього часу будинок не введено в експлуатацію.
Також, представник відповідача наполягала на тому, що відповідач ОСОБА_2 жодних дозвільних документів на будівництво житлового будинку не отримувала, а проект на будівництво житлового будинку було виготовлено вже значно пізніше, аніж побудовано вказаний житловий будинок.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з їх не законності та не обґрунтованості. 

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Оскільки, спірний житловий будинок будувався у період з 1998 по 2002 роки, питання процедури отримання відповідних дозвільних документів на здійснення будівництва об`єктів нерухомості врегульовано низкою нормативних актів, що діяли саме на час здійснення будівництва. 

Так, відповідно до ст. 13 ЗУ «Про основи містобудування» (в редакції станом на час здійснення будівництва) встановлення порядку видачі забудовникам архітектурно-планувальних завдань та технічних умов на проектування, будівництво, реконструкцію будинків і споруд, благоустрій територій, надання дозволів на проведення цих робіт належить до компетенції місцевих державних адміністрацій у сфері містобудування на відповідних територіях.
Видача у встановленому порядку забудовникам архітектурно-планувальних завдань, технічних умов на будівництво, реконструкцію будинків і споруд, благоустрій територій, дозволів на проведення цих робіт належить до компетенції виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів у сфері містобудування. (ст. 14 Закону)
Спорудження об`єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних Рад народних депутатів. (ст. 18 Закону)
Згідно «Положення про державний архітектурно-будівельний контроль» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 1993 року № 225 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 7 квітня 1995 року № 253) державний архітектурно-будівельний контроль – це сукупність організаційно-технічних і правових заходів, спрямованих на забезпечення дотримання законодавства, державних стандартів, норм і правил, архітектурних вимог і технічних умов, а також положень затвердженої містобудівної документації та проектів конкретних об`єктів (далі - затверджені проектні рішення), місцевих правил забудови населених пунктів усіма суб`єктами містобудівної діяльності незалежно від форм власності під час забудови територій і населених пунктів, розміщення, будівництва, реконструкції, капітального ремонту об`єктів житлово-цивільного, виробничого та іншого призначення, реставрації архітектурних пам`яток, створення інженерної та транспортної інфраструктури, виробництва будівельних матеріалів, виробів і конструкцій. (п. 1 Положення)
Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюють: Державна архітектурно-будівельна інспекція (Держархбудінспекція) у складі Держкоммістобудування; інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у складі органів містобудування і архітектури в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, містах обласного підпорядкування, районах. (п. 2 Положення)
Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю виконують функції, зокрема з видачі забудовникам дозволів на виконання робіт з будівництва, реконструкції, реставрації та капітального ремонту (будівельні роботи), реєстрації об`єктів, на яких виконуються ці роботи, у порядку, встановленому Держкоммістобудування.
Згідно статті 24 ЗУ «Про планування і забудову територій» фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об`єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов`язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об`єкта містобудування (дозвіл на будівництво).
У разі прийняття сільською, селищною чи міською радою рішення про надання земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об`єкта містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством, зазначене рішення одночасно є дозволом на будівництво цього об`єкта.
Дозвіл на будівництво дає право замовникам на отримання вихідних даних на проектування, здійснення проектно-вишукувальних робіт та отримання дозволу на виконання будівельних робіт у порядку, визначеному цим Законом.
Дозвіл на будівництво об`єкта містобудування не дає права на початок виконання будівельних робіт без одержання відповідного дозволу місцевої інспекції державного архітектурно-будівельного
контролю.
У разі, якщо фізична або юридична особа не розпочала будівельні роботи протягом двох років від дня отримання дозволу на будівництво об`єкта містобудування, цей дозвіл втрачає чинність. Поновлення дозволу відбувається в такому ж порядку, як і його надання.
Аналогічні положення містяться й у п. 6.4, п. 6.10 «Типових регіональних правил забудови» затверджених наказом Держбуду України від 10.12.2001 № 219.
Крім того, абз. 2 п. 6.10 Типових правил визначено, що останнім дозвільним документом для початку виконання будівельних робіт є дозвіл місцевої інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.
Згідно пп. 2.1 п. 2 «Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт» затвердженого наказом Держбуду України від 05.12.2000 № 273, для одержання дозволу на виконання будівельних робіт забудовник (замовник) повинен подати до інспекції держархбудконтролю такі документи: а) заяву забудовника (замовника); б) рішення виконавчого органу відповідної ради або місцевої державної адміністрації про дозвіл на будівництво об`єкта містобудування; в) документ, що посвідчує право власності забудовника (замовника) чи право користування (у тому числі на умовах оренди) земельною ділянкою, на якій буде розміщено об`єкт містобудування; г) комплексний висновок державної інвестиційної експертизи; ґ) документи про призначення відповідальних виконавців робіт (виконроба, осіб, що виконують технічний нагляд, авторський нагляд); д) затверджену в установленому порядку проектну документацію (будівельний генеральний план та паспорт фасаду в двох примірниках, пояснювальна записка для реєстрації).

З комплексного аналізу вказаних норм вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , як власник земельної ділянки та землекористувач в сукупності, мала право на її забудову, однак в ході розгляду даної справи судом не було встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами отримання відповідачем чи позивачем за згодою відповідача, визначених законом відповідної проектної документації та дозвільних документів на початок будівельних робіт з будівництва спірного нерухомого майна.

Посилання позивача на рішення виконавчого комітету Самарської районної ради у м. Дніпропетровську від 19.12.2003 № 669, не можна прийняти до уваги, оскільки вказаним рішенням було надано дозвіл ОСОБА_2 виключно на будівництво гаражу на земельній ділянці. Крім того, сторонами не заперечувалось того факту що будівництво спірного житлового будинку здійснювалось поетапно у період з 1997 та до стану, в якому наразі перебуває житловий будинок, його було добудовано у 2002 році, в той час як вказане рішення винесено пізніше.

Також, посилання позивача на той факт, що позивачем було отримано проект на будівництво житлового будинку є безпідставними, оскільки наявні в матеріалах справи документи з описом будівельних конструкцій, графічним зображенням фасаду будинку та його внутрішнього плану на кресленнях не мають чітко визначеної назви, дати видачі, погодження чи затвердження.
При цьому на аркуші графічного зображення розрізу 1:1 будинку міститься позначення генплану земельної ділянки з розташованим на ньому гаражем з поміткою про дозвіл на його будівництво на підставі рішення № 669 (далі копія листа обрізана), а отже вказаний документ не може буди проектною документацією, оскільки розроблений не до початку будівництва, як того вимагають положення закону, а вже після його початку та доведення об`єкту до ступеню готовності 62% (згідно висновку експертизи).

Також, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що до теперішнього часу спірний житловий будинок не було введено в експлуатацію.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно чч. 2-3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Зазначена норма визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на новостворене майно, яке побудоване з дотриманням встановленого законодавством порядку, тобто при наявності всіх необхідних дозволів та актів, однак не регулює правовий режим самочинного будівництва.
Водночас, поняття самочинного будівництва, а також правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені саме в статті 376 Цивільного кодексу України, яка є спеціальною в регулюванні спірних правовідносин, оскільки унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені. (постанова Верховного суду від 12.03.2018 у справі № 11/384-06)
Згідно чч. 1-5 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Із комплексного аналізу Цивільного кодексу України, законів України, "Про основи містобудування", "Про регулювання містобудівної діяльності" випливає, що особа стає власником новоствореного об`єкта нерухомості після завершення його будівництва, прийняття нерухомого майна до експлуатації та державної реєстрації. Таким чином, право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту державної реєстрації права.
Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 24.01.2020 р. у справі № 910/10987/18).
До реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва.
Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 р. у справі № 909/175/18 зазначив, що це правило застосовується лише "при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.".

Отже, законодавством не передбачено можливості звернення до суду з вимогою про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнято у встановленому законом порядку до експлуатації. У такому випадку об`єкт незавершеного будівництва ще не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права. Така позиція є усталеною і в практиці Верховного Суду.

Зі змісту статті 376 ЦК України, для того щоб визнати об`єкт самочинним будівництвом, достатньо однієї з ознак, а саме: об`єкт нерухомості збудований або будується на земельній ділянці, яку не було відведено для цієї мети; об`єкт нерухомості збудований або будується без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; об`єкт нерухомості збудований або будується з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Однак існують випадки, коли можна визнати право власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду. Такими випадками є: надання земельної ділянки в установленому порядку особі, яка здійснила самочинне будівництво, під уже збудоване майно і визнання права власності за цією особою; визнання права власності на нерухоме майно на вимогу власника (користувача) земельної ділянки, на якій майно збудовано, якщо це не порушує права інших осіб.
Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 року у справі № 910/2939/19 висловив таку правову позицію: "зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти.".

З матеріалів справи вбачається, що позивач не є власником чи землекористувачем земельної ділянки, на якій збудовано спірний незавершений об`єкт самочинного будівництва, вказана земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 и була частково виділена саме відповідачу для будівництва житлового будинку, інша її частина приватизована також відповідачем.

При цьому, представник відповідача в судовому засіданні наголошувала на тому, що відповідач ніколи не надавала позивачу своєї згоди на будівництво ним будь-яких споруд на належній їй земельній ділянці та наразі категорично заперечує щодо визнання за ним права власності на такі споруди.
Отже, у даному випадку визнання права власності на незавершений об`єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечитиме як ч. 3 ст. 376 ЦК України, так і статті 331 ЦК України.

При цьому, суд 1 інстанції вірно зазначив, що позовних вимог про визнання права власності на частину будівельних матеріалів, що були витрачені на будівництво спірного будинку, відповідно до ч.3 ст. 331, позивачем заявлено не було.

Крім того, за змістом частини першої статті 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.
Однак, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 61-44133св18 та у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц.
Що стосується позовних вимог про визнання позивача співзабудовником спірного об`єкту нерухомого майна, то суд 1 інстанції вірно зазначав з чим погоджується колегія суддів, що сам по собі термін «Забудовник» є застарілим, однак визначення цього терміну містилося у ЗУ «Про архітектурну діяльність», за змістом якого замовник (забудовник) - це фізична або юридична особа, яка має у власності або у користуванні земельну ділянку, подала у встановленому законодавством порядку заяву (клопотання) щодо її забудови для здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об`єкта містобудування. (В редакції Закону України «Про архітектурну діяльність» від 17.02.2011 термін «забудовник» виключено).
Норми ч. 3 ст. 376 ЦК України не пов`язують можливість визнання судом права власності на самочинно збудовані об`єкти з тим чи правомірно в минулому користувався забудовник земельною ділянкою коли розпочав будівництво, а лише з тим, чи надав власник таку земельну ділянку під самочинно збудований об`єкт вже після його будівництва.
Визнання ж права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено (постанова Верховного Суду України від 27 травня 2015 у справі № 6-159цс15).
При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи, а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт.
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (постанова Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 760/21223/17-ц)

Однак, позивач не є власником земельної ділянки, на якій побудовано спірне нерухоме майно, не отримував права на її використання та не отримував будь-яких дозвільних документів на право виконання будівельних робіт, а отже його не може бути визнано забудовником (співзабудовником).

Крім того, згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Так, втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно - правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» мас широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того. ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»),
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Оскільки спірна земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 и в цілому належить відповідачу ОСОБА_2 та є об`єктом права її приватної власності, суд 1інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання права власності за позивачем на частину спірного об`єкту нерухомого майна, що побудований на вказаній земельній ділянці, вважав що такі вимоги позивача про визнання за ним права власності на Ѕ частину вказаної земельної ділянки також не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2021 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: