Справа № 456/1770/20                                 Головуючий у 1 інстанції: Янів Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/3340/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 
Категорія:66

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Левика Я.А., Ніткевича А.В.
секретаря: Бадівської О.О.
за участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи КЕВ м. Львова Міністерства оборони України, виконавчий комітет Стрийської міської ради Львівської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, 
ВСТАНОВИЛА: 
Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .
Свої вимоги мотивували тим, що відповідачі по справі ОСОБА_6 та ОСОБА_8 доводяться рідними братами позивачу по справі ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_7 є донькою відповідача ОСОБА_6 .
Зазначали, що ОСОБА_6 у спірній квартирі не проживає з 2000 р. ОСОБА_7 взагалі ніколи не проживала у вказаній квартирі та на даний час проживає разом з матір`ю ОСОБА_9 , яка розлучилась з ОСОБА_6 у 2008. ОСОБА_8 у спірній квартирі не проживає з 1994, з дня одруження та проживає у АДРЕСА_2 разом з дружиною, донькою та тещею.
Вказували, що відповідачі не несуть жодних витрат по утриманню квартири, протягом 30 років всі витрати пов`язані з утриманням квартири оплачував ОСОБА_1 . 
Також звертали увагу, що ніколи не чинили будь – яких перешкод відповідачам у користуванні житлом, де вони є зареєстрованими. Зокрема у 2012 відповідач ОСОБА_6 звертався в суд з позовною заявою про вселення у квартиру, однак у зв`язку з неодноразовими неявками у судове засідання даний позов був залишений без розгляду.
Зазначали, що через реєстрацією у квартирі відповідачів вони не мають можливості оформити та отримувати субсидію по оплаті комунальних послуг. Як на правову підставу для позову посилались на ст. 71 ЖК України.
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 жовтня 2020 року оскаржили позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Апеляційну скаргу мотивують тим, що суд першої інстанції не надав правової оцінки доказам, які апелянти подали на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, не врахував ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 липня 2012 року (справа №456/1770/2020), якою позов ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про вселення у спірну квартиру залишено без розгляду. Також, на думку апелянтів, суддя, під час розгляду справи у суді першої інстанції з`ясовував питання, які не стосуються предмету та підстав позову.
Крім цього, звертають увагу, що відповідачі під час розгляду справи у районному суді жодного разу до суду не з`являлися.
Просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позивних вимог.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи проводиться в їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
Відповідно до ч. 3 ст.47 Конституції України, ч. 4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше, як на підставі і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Згідно вимог ст. 64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення.
Відповідно до положення ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселились в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Положеннями частин 1 та 2 статті 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Частиною 3 статті 71 ЖК України встановлено випадки, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Відповідно до положень ч.5 ст.71 ЖК України обумовлено, що може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк, крім випадків, наведених у ч. 3 вказаної статті ЖК України.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Згідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до абз.1 п.10 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким , що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо). При цьому вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює , у зв`язку з чим зазначене питання вирішується судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Судом установлено, що предметом спору є трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка на даний час не приватизована та належить до комунальної власності територіальної громади м.Стрия і закріплена за Міністерством оборони України
Як позивачі так і відповідачі у свій час набули у встановленому законом порядку право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки були вселені у вказану квартиру та зареєстровані у ньому по місцю реєстрації своїх батьків, як члени сім`ї наймача даного житлового приміщення.
Згідно виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку від 02.03.2020 № 611 вбачається, що у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_10 основний квартиронаймач - помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його дружина ОСОБА_11 (мати та бабуся позивачів та відповідачів) - з 23.01.1975, ОСОБА_1 син – з березня 1981, ОСОБА_3 невістка – з лютого 1988, ОСОБА_6 онука - з листопада 1991, ОСОБА_5 онук - з липня 1995 р., ОСОБА_6 син – з грудня 1988, ОСОБА_7 онука - з березня 2001 та ОСОБА_8 син - з липня 1989 (а.с.10).
Як зазначено вище, позивачі зареєстровані та проживають у спірній квартирі разом із ОСОБА_11 (матір ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 ).
Як установлено судом, відповідачі мають доступ лише до кімнати, в якій проживає їхня мати та бабуся ОСОБА_11 . Інші кімнати у спірній квартирі ОСОБА_1 закрив і не впускає туди відповідачів.
У березні 2016 позивачі звертались до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування спірним житлом (справа № 456/827/16-ц).
Постановою Львівського апеляційного Суду від 17.12.2018, яка набрала законної сили, у задоволені позову було відмовлено. На вказану постанову позивачами було подано касаційну скаргу, однак постановою Верховного суду від 30.05.2019 касаційну скаргу було залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду від 17.12.2018 - без змін.
Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів.
Згідно з роз`ясненнями п.10 цієї постанови у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖКУ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Виходячи з аналізу зазначених правових норм, член сім`ї наймача (колишній член), може бути визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору.
Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї, чи колишнім членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.
Як вбачається з позовної заяви, позивачі, обґрунтовуючи позовні вимоги, як на підставу для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, посилалися на ст. ст. 71, 72 ЖК України, виходячи з факту непроживання відповідачів понад шість місяців без поважних причин.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується поясненнями самих позивачів, між сторонами триває багаторічний конфлікт щодо користуванням спірною квартирою, що також підтверджується неодноразовими зверненнями позивачів у поліцію, зокрема і після винесення постанови Львівського апеляційного суду від 17.12.2018, що вбачається з листів Стрийського відділу поліції на звернення позивачів від 01.05.2020, 02.05.2020 (а.с.45, 46).
Доводи позивачів про те, що відповідачі вже протягом тривалого часу не проживають у спірній квартирі, жодної участі в утриманні житла не приймають, особистих речей повсякденного використання, які б належали відповідачам, у квартирі немає, а тому є такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є безпідставними, оскільки виходячи зі змісту статей 71, 72 ЖК Української РСР для визнання осіб такими, що втратили право на житло, відсутність має бути зумовлена неповажними причинами.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини про втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
Оцінюючи пропорційність втручання у право відповідачів на повагу до житла, апеляційний суд враховує, що відповідачі набули право на користування спірною квартирою у законний спосіб, не користуються спірною квартирою понад встановлений законом строк з поважних причин.
Доводи позивачів про те, що реєстрація відповідачів у квартирі спричиняє матеріальні збитки, оскільки оплата деяких комунальних послуг залежить від кількості зареєстрованих осіб, не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до правил ст. 71 ЖК України підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин. Відповідачі не проживають у спірному житлі понад шість місяців, однак судом першої інстанції вірно встановлено, що причина їх непроживання є поважною.
У випадку якщо позивачі вважають, що відповідачі не беруть участь в утриманні спірної квартири, вони (позивачі) мають право звернутися до суду з окремим позовом про стягнення частки понесених витрат, за наявності належних та допустимих доказів їх понесення.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до їхньої незгоди із мотивами судового рішення, які в процесі розгляду справи не спростовані, а також до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Докази та обставини, на які посилаються позивачі в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.
       Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
       Повний текст постанови складено:01.10.2021.

Головуючий         

Судді