Справа № 161/20239/20 	Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С. С. 	
Провадження № 22-ц/802/1323/21  Категорія: 76 	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
28 жовтня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Шевчук Л. Я.,
суддів Киці С. І., Осіпука В. В.,
секретар с/з Савчук Т. Ф.,
з участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом   ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кромберг енд Шуберт Україна ЛУ» про визнання недійсним договору про розірвання трудового контракту, визнання незаконним і скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на посаді фінансового директора, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтував тим, що 05 листопада 2020 року його було звільнено з посади фінансового директора ТзОВ «Кромбергенд Шуберт Україна ЛУ», яку він обіймав сім років поспіль.
Позивач вважає своє звільнення з роботи незаконним з тих підстав, що домовленостей про розірвання трудового контракту з роботодавцем у нього не було при підписанні договору, роботодавець порушив умови розірвання контракту і припинив трудовий контракт достроково не за угодою сторін, а з власної ініціативи, а тому, на думку позивача, у випадку прийняття товариством рішення про звільнення з роботи з ініціативи роботодавця, його повинні були попередити про звільнення з роботи не менше, ніж за три календарні тижні до дати звільнення. Однак відповідачем цього зроблено не було. 
Також позивач вважає, що звільнення з роботи відбулося під примусом та психологічним тиском зі сторони представників роботодавця, а тому він був вимушений підписати договір про припинення трудового контракту.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсним укладений 05 листопада 2020 року договір про розірвання трудового контракту, визнати незаконним та скасувати наказ ТзОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЛУ» від 05 листопада 2020 року про звільнення з роботи, поновити його на посаді фінансового директора ТзОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЛУ» та допустити негайне виконання рішення в цій частині, стягнути з ТзОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЛУ» в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2020 року до дня фактичного поновлення на роботі, стягнути з ТзОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЛУ» в користь позивача завдану моральну шкоду у розмірі 2000000 грн та судові витрати по справі.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 липня 2021 року у цій справі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали і просили скаргу задовольнити, представник відповідача апеляційну скаргу заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
За матеріалами справи судом встановлено, що 24 вересня 2013 року між ТзОВ «Кромберг енд Шуберт Україна» (далі-Товариство) та ОСОБА_1 був укладений трудовий контракт на виконання функцій фінансового директора Товариства. За загальними положеннями трудового контракту цей контракт являється строковим трудовим договором, на підставі якого виникають трудові відносини між фінансовим директором і Товариством (т. 1 а. с. 37-50).
Судом також встановлено, що 30 жовтня 2020 року загальними зборами учасників ТзОВ «Кромберг енд Шумберт Україна ЛУ» прийнято рішення про обрання та призначення громадянки України ОСОБА_4 виконуючою обов`язки директора технічного Товариства та директора фінансового Товариства з 06 листопада 2020 року (т. 1 а. с. 167, 168).
05 листопада 2020 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про припинення трудового контракту від 24 вересня 2013 року, за умовами якого трудовий договір припиняється з 05 листопада 2020 року за угодою сторін на підставі пункту 10.5 трудового контракту та пункту 1 абзацу 1 статті 36 КЗпП України (т. 1 а. с. 31-35).
Цього ж дня 05 листопада 2020 року роботодавцем видано наказ № 1750-к/тр про звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи на підставі частини 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін з виплатою відповідних грошових коштів (т. 1 а. с. 30, 180).
У своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що його звільнили з роботи незаконно, оскільки жодних попередніх домовленостей з відповідачем про припинення трудових відносин, в тому числі за угодою сторін, у нього не існувало і, крім того, договір про припинення трудового контракту був підписаний ним під психологічним тиском зі сторони представників відповідача.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач був звільнений із займаної посади з дотриманням норм трудового законодавства.
Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.
За положеннями пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення договору є угода сторін.
Як було встановлено судом, 05 листопада 2013 року сторони підписали договір про припинення трудового контракту від 24 вересня 2013 року, за умовами якого сторони домовилися про припинення трудового договору з 05 листопада 2020 року за угодою сторін на підставі пункту 10.5 трудового контракту та пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (т. 1, а. с. 31, 32). 
Отже, судом встановлено, що трудовий договір, укладений між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ТзОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЛУ» 24 вересня 2013 року, був припинений за угодою сторін.
Будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач ОСОБА_1 підписав договір про припинення трудового контракту під психологічним тиском, останній суду не надав, хоча відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Також сторона позивача не довела суду, що ОСОБА_1 звільнили з роботи не за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, а з ініціативи власника у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України.
При цьому в судовому засіданні встановлено, що позивач і відповідач 05 листопада 2020 року уклали угоду про припинення трудового контракту за угодою сторін і роботодавцем був виданий наказ про звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (т. 1 а. с. 180).
Посилання сторони позивача на те, що 30 жовтня 2020 року (до укладення сторонами договору про припинення трудового контракту) на загальних зборах учасників Товариства було прийнято рішення про обрання та призначення громадянки України ОСОБА_4 виконуючою обов`язки директора технічного і директора фінансового Товариства з 06 листопада 2020 року не є підтвердженням того, що позивач був звільнений з роботи не за угодою сторін, а за ініціативою власника у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи.
Сторони 05 листопада 2020 року уклали договір про припинення трудового контракту за угодою сторін і цього ж дня 05 листопада 2020 року роботодавець видав наказ про звільнення фінансового директора ОСОБА_1 з роботи за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм надана належна оцінка.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 липня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді