ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/19965/19                Головуючий суддя І інстанції Подус Г. С.
Провадження № 22-ц/818/1888/21        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2021 року                                                              м. Харків.
 
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
судді-доповідача Яцини В.Б. 
суддів колегії – Маміної О.В., Хорошевського О.М.,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року, по цивільній справі № 638/16695/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

встановив:
У грудні 2019 року  ОСОБА_2  звернулась до суду  з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.
Позов мотивовано тим, що  10.11.2015 року між сторонами зареєстровано шлюб. Від шлюбу подружжя має доньку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 20.02.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Спільна донька проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні. Просила просить суд стягнути на її користь аліменти на утримання спільної доньки у розмірі 3000 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідач визнав частково в розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відзив мотивовано тим, в травні 2016 року він отримав травму голови, при здійсненні неофіційної роботи в жовтні 2018 року ОСОБА_1 також отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до Красноградської ЦРЛ, після виписки проходить лікування за місцем свого мешкання, що також підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого №4525, тому наразі працевлаштуватись він не має можливості.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої дитини- ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1500 грн щомісячно, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 12.12.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 840 грн 80 коп.
Не погоджуючись з таким рішенням суду  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги відповідача задовольнити та стягнути аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Апеляційна скарга мотивована тим, що він має значні проблеми зі здоров`ям внаслідок чого є непрацездатною особо. Вказує, що рішенням порушено справедливий баланс інтересів між інтересами дитини та її батька, який позбавлений можливості самостійно себе утримувати.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що доказів підтвердження непрацездатності ОСОБА_1 матеріали справи не містять. 
Вказує, що медичний довідки які додані відповідачем датовані 2016 роком, та 2018 років та жодним чином не стосується справи про стягнення аліментів, адже вони містять вказівку на отриману травму в побуті, та жодним чином не підтверджують стан здоров`я на теперішній час.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи. 
Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним нормам цивільного процесуального права рішення суду першої інстанції повністю відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.11.2015 року по 20.02.2016 року.
ОСОБА_3  та ОСОБА_1  є батьками  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ., яка проживає з позивачемта знаходяться на повному її утриманні.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив наявність між сторонами спору про розмір аліментів на утримання їх неповнолітньої дитини, чиє батьківство відповідачем є безспірним та вказав на те, що для забезпечення найкращих інтересів дитини розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного її розвитку. 
Суд з посиланням на норми ст.ст. 181, 182 СК України також виходив з рівного обов`язку батьків утримувати своїх дітей, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд вказав, що прожитковий мінімум для дитини відповідного віку станом на 24.09.2020 року становить – 1859 грн., суд також врахував, що відповідач має значні проблеми зі здоров`ям, а тому вважав, що аліменти в розмірі 1500 грн. на дитину будуть достатніми та співмірними.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Положеннями  ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.
При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.
Отже,  спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку  по утриманню дитини.
При цьому, згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ч.2 ст.184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.
Оскільки з матеріалів справи вбачається, що наразі донька сторін проживає разом з матір`ю, так як ОСОБА_4 є її батьком та на нього згідно норми ст. 141 СК України покладено однаковий з ОСОБА_3 обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення дитини, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не було досягнуто, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі, який є співмірний із можливостями відповідача та необхідному для гармонійного розвитку дитини її віку.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції при визначенні розміру аліментів не враховував ані стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, інші обставини, що мають істотне значення колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення про стягнення аліментів ці обставини врахував та навів з цього приводу відповідні мотиви, та визначив справедливий баланс інтересів дитини та батька, який згідно наведених норм матеріального права зобов`язаний належним чином забезпечувати її гармонійний розвиток, що доводами скарги не спростовуються.
При цьому, доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі відповідач у суді апеляційної інстанції не надав.
Не містять матеріали справи і відомостей про стан здоров`я на час розгляду справи та які б свідчили про те, що працездатність відповідача є обмеженою та він з об`єктивних причин не має змоги працювати та отримувати відповідний заробіток.
Копії довідок про стан здоров`я, які містять в матеріалах справи свідчать про звернення відповідача за медичною допомогою лише у 2016 та 2018 році.
Доводи скарги про те, що ОСОБА_1 отримує мінливий дохід та тимчасово не працює не спростовує висновки суду про можливість присудження аліментів у фіксованій сумі, що є доцільним при мінливому заробітку батька. 
Відповідач не має обмежень для працевлаштування за станом здоров`я, у справі відсутні докази, що в його ситуації неможливо отримати роботу та отримувати належну зарплату, відповідач також не довів суду, що він позбавлений можливості вживати ефективні заходи для свого працевлаштування. 
Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання має доводитися сторонами відповідно до правил ст.ст. 12, 81 ЦПК України в контексті обов`язку батьків по утриманню дітей, поєднаного з презумпцією можливості батьків його забезпечувати, що витікає із свідомого рішення батьків народити дітей, яке нерозривно пов`язано з існуючою спроможністю батьків належним чином їх утримувати.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням вимог закону, доводи скарги не спростовують висновки районного суду, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржене рішення – без змін.
Передбачених ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 11 листопада 2021 року.

Головуючий                                                          В.Б.Яцина.

Судді                                                                              О.В.Маміна.

                                                                                                     О.М.Хорошевський.