КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  

Апеляційне провадження                                       
№ 22-ц/824/15523/2021                                                                                                   
 
                                                 П О С Т А Н О В А
 
                                        І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 року                                                     місто Київ 
                                                                                     справа №756/14265/21
 
  Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                   суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                  
  розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року про передачу справи на розгляд іншого суду, постановлену під головуванням судді Майбоженко А.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до державного нотаріуса - заступника завідувача Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Васильєвої Ольги Вікторівни про визнання спадкоємцем п`ятої черги, визначення кола спадкоємців, визнання кредитором померлого спадкодавця, зобов`язання спадкоємців задовольнити кредиторські вимоги, стягнення витрат,-
 
                В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2021року позивач ОСОБА_1  звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив: 
визнати його спадкоємцем п`ятої черги до спадкового майна спадкодавця ОСОБА_2 на підставі ч.2 ст.1259 ЦК України;
визначити коло спадкоємців до спадкового майна спадкодавця ОСОБА_2 ;
визнати його кредитором померлого спадкодавця ОСОБА_2 на суму 1278200 грн.;
зобов`язати спадкоємців відповідно до ст.1282 ЦК України задовольнити його кредиторські вимоги шляхом одноразового платежу в сумі 1278200 грн.;
стягнути зі спадкоємців на його користь відповідно до ст.1232 ЦК України витрати на лікування, догляд, утримання та поховання спадкодавця ОСОБА_2 шляхом одноразового платежу в сумі 420000 грн.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 про визнання спадкоємцем п`ятої черги, визначення кола спадкоємців, визнання кредитором померлого спадкодавця, зобов`язання спадкоємців задовольнити кредиторські вимоги, стягнення витрат передано на розгляд до Шевченківського районного суду міста Києва.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, які є за своїм змістом ідентичними та в якихпосилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог посилався на те, щосуд першої інстанції незаконно не застосував при розгляді його позовної заяви: статтю 9 (що чинні міжнародні договори є частиною національного законодавства України) і статтю 129-1 Конституції України, не вказавши, що судове рішення (ухвала) винесено ІМЕНЕМ УКРАЇНИ; п.п.1. 2 ст.3, п.5 ст.4, ст.6, п.2 ст.27, п.3 ст.30, п.4 ст.263, пп.2, 4 ст.274, ст.355 ЦПК України; ст.ст.1218, 1281, 1282 і 1283 ЦК України; ст.ст.7, 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»; пункту 36 постанови №3 від 01 березня 2013 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ»; не врахував висновку щодо застосування норм права викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі №266/5745/18.
Вказував, що суд першої інстанції незаконно застосував: ч.16 ст.28, п.1 ст.30, п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України на підставі якої вирішив здійснити направлення його позовної заяви до розгляду іншого суду.
Зазначав, що суд розглянув позовну заяву без виклику його та відповідача в судове засідання, тобто в порядку спрощеного позовного провадження про що він не просив. 
Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, в тому числі про повернення заяви позивачеві (заявникові),  розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Передаючи дану справу на розгляд до Шевченківського районного суду міста Києва, суд першої інстанції виходив з того, що фактично спірні правовідносини, які виникли між сторонами пов`язані зі спадкуванням нерухомого майна. Нерухоме майно, що входить до складу спадщини знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що згідно адміністративно-територіальногоподілу міста Києва відноситься до Шевченківського району містаКиєва, а тому на дану категорію справ поширюється дія правила про виключну підсудність за місцем знаходження майна.
Колегія суддів погоджується з таким висновкомсуду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов'язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.
За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч.1,2 ст.27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. 
Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).
Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пунктах 41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.
Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (ч.1 ст.30 ЦПК України). Згідно з положеннями ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст.358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.
Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №911/2390/18.
З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю вбачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.
Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.
Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.
Подібні правові висновки щодо застосування правил виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №910/6644/18, від 26 травня 2021 року у справі №506/33/19.
Згідно з ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
Частиною 3 статті 30 ЦПК України визначено, що позови кредиторів спадкодавця, що подаються до прийняття спадщини спадкоємцями, пред`являються за місцезнаходженням спадкового майна або основної його частини.
Відповідно доп.1 ч.1 ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача державного нотаріуса - заступника завідувача Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Васильєвої О.В. про визнання спадкоємцем п`ятої черги, визначення кола спадкоємців, визнання кредитором померлого спадкодавця, зобов`язання спадкоємців задовольнити кредиторські вимоги, стягнення витрат.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що   ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який постійно проживав до смерті разом з ним в АДРЕСА_1 , який є спадкодавцем.
Вказував, що зі слів ОСОБА_2 він не мав близьких родичів, тому коли він помер в лікарні, позивач, за його бажанням, як близький друг котрий проживав разом з ним однією сім`єю, здійснив його поховання. 
Зазначав, що він орендував у ОСОБА_2 для проживання квартиру згідно договору найму (оренди) квартири з правом викупу від 25 січня 2020 року, котру оплатив наперед за 7 років в розмірі 420000 грн. 
Зауважував, що для лікування ОСОБА_2 договором позики від 26 січня 2020 року він надав померлому позику в розмірі 858200 грн.
Посилався на те, що він 20 квітня 2021 року звернувся до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті  ОСОБА_2 .
Вказував, що як йому повідомили, наразі з`явились не відомі люди, котрі об`явили себе родичами і спадкоємцями померлого.
Посилався на те, що наразі існують перешкоди для оформлення його спадкових прав як кредитора спадкодавця у нотаріальному порядку, оскільки нотаріусом відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину померлого спадкодавця ОСОБА_2 , беручи до уваги, що він, згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України подав заяву про прийняття спадщини у строки.
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що предметом даного позову є  визнання права на спадкування  майна померлого в якості спадкоємця п`ятої черги, а саме: квартири АДРЕСА_1 .
Слід зазначити, що квартира не виступає безпосереднім об`єктомспірних правовідносин, однак, вимоги за даним спором її стосуються. 
Крім того, позивачем пред`явлено вимоги як кредитором спадкодавця.
З урахуванням  наведеного та місця розташування спадкового нерухомого майна, зокрема квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції  прийшов  вірноговисновку про необхідність направлення  даної справи на розгляд  до  Шевченківського  районного суду міста Києва за місцезнаходженням майна.
Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що оскільки спадкова справа відкрита в Оболонському районі міста Києва, а тому відповідно до ч.2 ст.27 ЦПК України дана справа повинна розглядатися за місцем реєстрації нотаріальної контори колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з вищевикладеного на вказані правовідносини положення ч.2 ст.27 ЦПК України не поширюються. 
Доводи апеляційної скарги про те, що: суд першої інстанції розглянув позовну заяву без виклику його та відповідача в судове засідання, тобто в порядку спрощеного позовного провадження про що він не просив; що суд, отримавши позовну заяву повинен був направити її відповідачу і витребувати відзив є неприйнятними, оскільки суд, встановивши, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду вірно передав її на розгляд до Шевченківського  районного суду міста Києва та постановив ухвалу одноособово.
При цьому, позовна заява з додатками направляється відповідачу лише після відкриття провадження у справі, а про встановлення строку для подання відповідачем відзиву зазначається в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційніскаргипозивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року - залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
          
Головуючий:
 
Судді: