КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  №755/15462/21
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/16010/2021                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 грудня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року (суддя Чех Н.А.) про повернення скарги  ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Ясюкевича Олексія Валерійовича, стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Променергетика»,
 
встановив:
 
у вересні 2021р. ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила зняти/припинити арешт з всього її нерухомого майна, що було накладено обтяжувачем - Жовтневим відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 50392498 від 30 березня 2016 року шляхом внесення запису про обтяження 13950328 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Мотивуючи свої вимоги, скаржник зазначала, що Дніпровським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист №755/26814/14-ц від 23 вересня 2015 року про стягнення з неї на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості, на підставі якого було відкрито виконавче провадження ВП№50392498, однак про здійснення виконавчих дій вона обізнана не була і випадково дізналася про  накладення арешту на все її майно.
Скаржниця зазначала, що у даний час відкритих виконавчих проваджень стосовно неї не існує, однак арешт державним виконавцем знято не було при закінченні виконавчого провадження. 
Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року скаргу повернуто скаржнику на підставі  ч.2 та 4 ст.183 ЦПК  України.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу судді скасувати і прийняти нове рішення, яким відкрити провадження у справі на підставі поданої нею скарги. 
Скаржник посилається на порушення суддею норм процесуального права та не врахування правової позиції Верховного Суду у справі № 569/13154/20, а також того, що жодною нормою розділу VII ЦПК України не передбачено підстав та порядку повернення без розгляду скарги на дії чи бездіяльність державного виконавця, а положенням ч. 4 ст. 183 ЦПК України не передбачає можливості повернення без розгляду саме такого процесуального документу як скарга. Аналіз змісту ч. 4 ст. 183 ЦПК України свідчить про те, що зазначена норма процесуального права поширюється виключно на заяви (клопотання, заперечення), подані до суду без дотримання вимог частин першої або другої цієї статті і не може бути застосована до скарг. Поверненням скарги на бездіяльність державного виконавця суд застосував норму закону яка не може бути застосована у подібних правовідносинах.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення скарги розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Повертаючи скаргу, суддя виходив з того, що при зверненні до суду скаржником (заявником) не долучено доказів, які мали підтвердити надіслання засобами поштового зв`язку та/або надання іншим учасникам справи копії скарги (заяви) разом з додатками, що зумовлює застосування наслідків, передбачених ч. 4 ст. 183 Цивільного процесуального кодексу України
Колегія суддів не погоджується з таким висновком судді з таких підстав.
Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року, справа № 569/13154/20, зазначено: «Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.
Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» судам роз`яснено, що скарги мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбачених положеннями ЦПК України і ГПК України та містити відомості, перелічені у частині четвертій статті 74 Закону «Про виконавче провадження».
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно з частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.
Ураховуючи викладене, суд у порушення вищевказаних вимог процесуального законодавства не звернув уваги на те, що вимоги  частини другої статті 183 Розділу 2 «Заяви з процесуальних питань» ЦПК України не регулюють спірні процесуальні правовідносини, тому не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки вказана норма процесуального права поширюється виключно на заяви (клопотання, заперечення), подані до суду без дотримання вимог частин першої або другої цієї статті.»
Зазначені правові висновки Верховного Суду є обов'язковими для врахування при розгляді подібних справ.
Верховний Суд  у вказаній  постанові звернув  також увагу на те, що розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» це окремий вид судового провадження, який містить у собі окремий процесуальний режим розгляду справ.
Крім того, виконання судових рішень є завершальною стадією судового процесу. Саме такий принцип застосовує Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.
Суддя першої інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду та прийшов до помилкового висновку про повернення скарги заявнику (скаржнику).
Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Колегія суддів вважає, що ухвала про повернення скарги постановлена суддею з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Вимоги апеляційної скарги про прийняття нового рішення, яким відкрити провадження у справі на підставі поданої скарги, задоволенню не підлягають, так як не ґрунтуються на нормах процесуального права, які таких повноважень апеляційного суду не містять.
Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу судді Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року скасувати, цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Ясюкевича Олексія Валерійовича, стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Променергетика» направити до Дніпровського районного суду міста Києва для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                                          І.М. Рейнарт  

Судді                                                                             Г.М. Кирилюк

                                                                                       Т.А. Семенюк