П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
1 грудня 2021 року                                                                                            місто  Київ
                                                                                                                  справа № 759/1320/17
                                                                                           провадження №22-ц/824/11837/2021
 
 Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,
 
сторони: 
позивач -  ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
відповідач -  ОСОБА_3 
відповідач - ОСОБА_4 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2   
на  рішення  Святошинського районного суду м.Києва від 3 червня 2019 року, ухвалене у складі судді Миколаєць І.Ю., 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів,-
 
В С Т А Н О В И В:
                                                                                                                          
У січні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася  до суду з позовом до відповідачів про  відшкодування матеріальних та моральних збитків.
Позов обґрунтовано тим, що  17 червня 2014 року був укладений договір оренди-викупу транспортного засобу «DEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Передача автомобіля була оформлена шляхом підписання акту прийму-передачі.
Відповідно до умов договору оренди-викупу ТЗ, відповідач здійснював купівлю ТЗ за фіксовану в договорі суму,  на умовах розстрочки. При укладенні договору були присутні батьки відповідача, які виступили поручителями по даному договору, про що є відповідні данні та особисті підписи на зворотному боці першої сторінки договору, та, розписки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про гарантії виконання договору, якими в разі порушення чи невиконання договору їх сином, вони зобов`язуються виконати зобов`язання за нього.
У день укладення договору позивачем були повністю виконані всі зобов`язання за договором, а саме позивач надала транспортний засіб за договором оренди-викупу, відповідач зобов`язання за договором не виконав і грошові кошти за викуп авто ні частинами, а ні одним платежем не здійснив, чим завдав позивачу значених збитків, тим самими порушивши п.п.4 та 9 договору.
Загальна матеріальна шкода становить 8500 доларів США, 10% - 850 доларів США, штраф за прострочку платежів, штраф за відмову повернути авто  50% від суми договору - 4250 доларів США, що у підсумку дорівнює 13600 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становить 357408 грн.
Позивач через протиправні дії відповідача зазнав моральних страждань, відповідно просить компенсувати ці збитки, які оцінює у 50000 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 3 червня 2019 року  позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 357408 грн. за невиконання умов договору оренди-викупу від 17 червня 2014 року. Стягнуто  солідарно з відповідачів на користь  позивача судовий збір у розмірі 3574 грн.08 коп. У решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в який  просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити
В апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства, зокрема на те, що відповідачі не були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи; судом першої інстанції не перевірено повноваження представника позивача, яка не є адвокатом. Суд першої інстанції ухвалив рішення по суті, в той час як були всі підстави для ухвалення лише заочного рішення. Позивачем не сплачено судовий збір за майновою вимогою - відшкодування моральної шкоди.
Договір оренди викупу ТЗ, укладений між позивачем та відповідачем є нікчемним в силу закону, а отже не створює жодних правових наслідків. Ухвалюючи рішення суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню.
У відзиві на апеляційну скаргу  представник позивача адвокат Головко Д.В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, та залишити рішення суду першої інстанції без змін. У відзиві зазначає про те, що  відповідач в апеляційній скарзі  не заперечує факт укладення договору, але, посилаючись на те, що він певний час виконував умови договору, сплачував щотижня кошти за оренду автомобіля, а потім авто повернув, доказів на їх підтвердження до апеляційної скарги не надав.
В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник адвокат Мохнюк  Д.М. , а також відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Небилиця А.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення  осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга  підлягає   задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що 17 червня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір оренди-викупу транспортного засобу «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , за умовами якого наймодавець надає, а наймач приймає в оплатне користування на викуп автомобіль. Відповідно до п.п.3,4 договору термін викупу-оренди становить 19 місяців, загальна сума викупу за автомобіль становить 8500 доларів США. Відповідно до п.5 договору автомобіль передано в оренду 17 червня 2014 року, тобто  кінцевий термін виконання договору 17 січня 2016 року.
Свої зобов`язання позивачем були повністю виконані, а саме позивач надала транспортний засіб за договором оренди-викупу ОСОБА_2 17 червня 2014 року, на підтвердження чого складно акт прийому-передачі автомобіля.
Пунктом 9 договору передбачена відповідальність за порушення умов договору. У випадку прострочки за місячними платежами більш ніж на 30 календарних днів, наймач зобов`язаний сплатити наймодавцю штраф в розмірі 10% від суми договору. Наймач зобов`язаний повернути автомобіль наймодавцю за його вимогою, у випадку відмови від повернення автомобіля наймач зобов`язаний сплатити наймодавцю штраф в розмірі 50% від суми договору.
Загальна сума заборгованості ОСОБА_2 становить: сума договору 8500 доларів США, 10% від суми договору - 850 доларів США (штраф за прострочення платежів); 50% від  суми договору 4250 доларів США (штраф за відмову повернути авто), а всього 13600 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ на момент подання позову еквівалентно 357408 грн.
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надані розписки, в яких вони зобов`язуються у випадку порушення виконання договору оренди-викупу виконати всі умови даного договору в термін та розмірі, встановлених цим договором.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір оренди-викупу транспортного засобу: батьки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , будучи присутніми під час укладення договору, виступили поручителями по даному договору і надали розписки, в яких зобов`язалися у випадку порушення виконання договору оренди-викупу виконати всі умови договору в термін та розмірі, встановлених цим договором. ОСОБА_2   свої зобов`язання за договором оренди-викупу не виконав, вартість автомобіля не сплатив, на вимогу позивача автомобіль не повернув його власнику. З урахуванням положень ст.1047, 545 ЦК України, а також враховуючи те, що розписка внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі авто за договором оренди-викупу, суд дійшов висновку про солідарну відповідальність всіх відповідачів за невиконання ОСОБА_2 умов договору оренди-викупу.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходив із недоведеності цих вимог.
Проте, з такими висновками погодитись не можна, виходячи з наступного.
Відповідно до п.4 ч.1, п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом  за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду ( у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України  днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місця знаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 зроблено висновок, що приписи ЦПК як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не були повідомлені про день, час та місце розгляду справи Направлені на їх адреси  судові повідомлення були повернуті до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання», що не можна вважати належним повідомленням  відповідачів про день, час і місце розгляду справи.
За таких обставин рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушеннями норм процесуального права, підлягає скасуванню.
Вирішуючи спір по суті, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продажу та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Аналіз норм чинного законодавства України дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України.
Згідно  із ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчу вального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст.203 ЦК України.
За загальним правилом, передбаченим ч.1 ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Але, якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч.2 ст.799 ЦК України, договір підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.799 ЦК України).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана  повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання  цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до ст.553 ЦК України  за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає передк кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Виходячи із формулювання ст.553  ЦК України, договір поруки - двосторонній правочин.  Одностороннє зобов`язання особи відповідати за невиконання  або неналежне виконання боржника не може бути визнано підставою виникнення  правовідносин поруки.
За ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Предметом спору у цій справі є  зобов`язання  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 виконати умови договору оренди-викупу автомобіля та договору поруки шляхом стягнення вартості автомобіля та  стягнення штрафів, порядок та розмір яких передбачено умовами договору. 
Договір оренди - викупу транспортного засобу між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладений у простій письмовій формі. Договір поруки між ОСОБА_1   та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , або  з кожним із них окремо відсутній.
Отже, оскільки договір оренди - викупу транспортного засобу є нікчемним в силу закону, такий договір не створює жодних правових наслідків, відповідно відсутні підстави  для стягнення з відповідача сум, розрахованих  відповідно до умов договору. Крім того,  оскільки недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню, відсутні підстави  для стягнення заявлених позивачем сум і з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Керуючись  ст.ст.  367, 374, 376, 381-384, 390  ЦПК  України, 
суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення  Святошинського районного суду м.Києва від 3 червня 2019 року  скасувати в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 357408 грн. та судового збору в розмірі 3574 грн.08 коп., та в цій частині  ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні цих вимог.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 13 грудня 2021 року.

 
Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 

Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач

                                                                                                  А.М. Стрижеус