ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 грудня 2021 року           справа №200/3132/21-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В.,   Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянув у  порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року у справі № 200/3132/21-а (головуючий суддя І інстанції - Бабаш Г.П.), складене у повному обсязі 08 липня 2021 року у м. Слов`янську Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                        ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в якій просила (з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 29.04.2021, 14.06.2021, 23.06.2021):
- визнати протиправними дії щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористану у році звільнення відпустку (за 2020 рік) виходячи з розміру грошового забезпечення без врахування індексації в щомісячних додаткових видах грошового забезпечення;
- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані у 2015, 2016, 2017, 2018 роках календарні дні відпусток у загальній кількості 6 діб, зазначених в наказі ГУНП в Донецькій області від 14.02.2020 року № 59 о/с (про звільнення);
- зобов`язати внести зміни до наказу від 14.02.2020 року №59 о/с щодо звільнення позивача зі служби в поліції, включивши до нього відомості про невикористані дні додаткових відпусток із збереженням грошового забезпечення відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2018 рік в кількості 14 діб та вислугу років у пільговому обчисленні 25 років 08 місяців 19 днів та надати завірений належним чином витяг з цього наказу позивачу;
- зобов`язати нарахувати та виплатити інфляційні втрати у зв`язку з невиплатою індексації за період з 07.11.2015 року по 31.10.2017 року включно у розмірі 1054,15 грн.;
- зобов`язати нарахувати та виплатити недоплачену одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 9613,00 гривень; недоплачену грошову компенсацію за невикористану у році звільнення відпустку (4 доби за 2020 рік) у сумі 128,16 гривень; грошову компенсацію за невикористані у 2015-2018 роках відпустки в сумі 2829,06 грн.; грошову компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток із збереженням грошового забезпечення відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2018 рік в кількості 14 діб в сумі 6601,14 грн. - виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення в сумі 14145,30 гривень, а одноденного розміру грошового забезпечення в сумі 471,51 гривень (включаючи індексацію грошового забезпечення в щомісячні додаткові види грошового забезпечення), з одночасним нарахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати;
- стягнути на користь позивача моральну шкоду, заподіяну протиправними рішеннями у зв`язку з неврахуванням індексації в її грошове забезпечення у розмірі 28 544,42 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб;
- визнати протиправною бездіяльність щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні;
- стягнути середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 31.10.2017 року включно, за період з 17.02.2020 року по 20.01.2021 року з розрахунку середнього заробітку у розмірі 614,23 грн., застосовуючи принцип пропорційності, у сумі 4747, 51 грн. з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;
- стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплаченою грошовою компенсацією за невикористані дні основної та додаткової відпусток, недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні та інфляційних виплат (щодо несвоєчасно сплаченої індексації та грошової компенсації відпусток) за період з 07.02.2020 року по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденного заробітку у розмірі 614,23 грн, застосовуючи принцип пропорційності, у сумі 40033,30 грн., із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;
- рішення суду в частині нарахування та виплати позивачу інфляційних витрат у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації за період з 07.11.2015 року по 31.10.2017 року; недоплаченої грошової компенсації за невикористану у році звільнення відпустку (4 доби за 2020 рік) у сумі 128,16 грн.; грошової компенсації за невикористані у 2015-2018 роках відпустки в сумі 2829,06 грн.; грошової компенсації за невикористані дні додаткових відпусток із збереженням грошового забезпечення відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2018 рік в кількості 14 діб в сумі 6601,14 грн., з одночасним нарахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, в межах суми платежу за один місяць (грошового забезпечення на день звільнення в сумі 14145,30 грн.) допустити до негайного виконання. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки в судовому рішенні від 14 липня 2021 року) позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні. Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористану у році звільнення відпустку (за 2020 рік) виходячи з розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 без врахування індексації в щомісячних додаткових видах грошового забезпечення. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані календарні дні відпусток за 2015-2018 роки у загальній кількості 6 діб. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області внести зміни до наказу від 14.02.2020 року №59 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, включивши до нього відомості про невикористані дні додаткових відпусток із збереженням грошового забезпечення відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2018 рік в кількості 14 діб. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з невиплатою індексації за період з 07.11.2015 року по 31.10.2017 року в розмірі 1054,15 грн. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 9613 грн., недоплачену грошову компенсацію за невикористану у році звільнення відпустку у сумі 128,16 грн., грошову компенсацію за невикористані у 2015-2018 роках відпустки у сумі 2829,06 грн., грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2018 рік в сумі 6601,14 грн. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 17.02.2020 року по 20.01.2021 року в сумі 4719,49 грн. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплаченою грошовою компенсацією за невикористані дні основної та додаткової відпусток, недоплаченою одноразовою грошовою допомогою при звільненні та компенсацією втрати частини доходів у зв`язку з невиплатою індексації грошового забезпечення в сумі 38148,29 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просила суд внести зміни в судове рішення в частині обрахунку суми стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплаченою грошовою компенсацією за невикористані дні основної та додаткової відпустки, недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні та інфляційних виплат (щодо несвоєчасно сплаченої індексації та грошової компенсації відпусток) за період з 17.02.2020 року по день розгляду справи в суді з розрахунку середньоденного заробітку у розмірі 614,23 грн., застосовуючи принцип пропорційності за постановою ВС від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 в загальній сумі (станом на 05.08.2021 року) 42 239,86 грн.
Крім того, відповідач, не погоджуючись з судовим рішенням також подав апеляційну скаргу, просив суд скасувати удове рішення та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що з позивачу здійснено остаточний розрахунок в частині компенсації за невикористані дні відпусток, оскільки така компенсація виплачується виключно за невикористані дні у році звільнення.
Зазначив, що право позивача на виплачу індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017 виникло 13.01.2021 у зв`язку з набранням чинності рішення по справі № 200/9364/20-а, рішення виконано у повному обсязі 20.01.2021, затримка виплати індексації не існує.
Вказав, що чинним законодавством не передбачено виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за кожним з видів виплат
Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. 
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ України, є учасником бойових дій.
Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 14.02.2020 року № 59 о/с "По особовому складу" у відповідності до пункту 2 (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", майора поліції ОСОБА_1 - старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Селидівського відділення поліції Покровського відділу поліції з 17.02.2020 року. Відповідно до вказаного наказу вислуга років на 17.02.2020 року у календарному обчислені та для виплати одноразової грошової допомоги складає: 20 років 06 місяців  09 днів, страховий стаж  - 27 років 00 місяців 04 дні. Невикористані відпустки: за 2015 рік у кількості 03 діб, за 2016 рік у кількості 01 доби, зо 2017 рік у кількості 01 доби, за 2018 рік у кількості 01 доби, за 2020 рік у кількості 04 діб.
На заяву позивача щодо виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань поліцейським та надання роз`яснень по розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні та грошового забезпечення за лютий 2020 року листом №М-42/26/03-2020 від 26.03.2020 року Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Донецькій області повідомило позивача, що у лютому 2020 року йому було нараховане грошове забезпечення за фактично відпрацьований час з 01.02.2020 року по 17.02.2020 року у сумі 8777,74 грн. (включаючи індексацію в сумі 544,64 грн. за 17 діб); матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі посадового окладу в сумі 2500,00 грн.; компенсація за невикористану в році звільнення відпустку в сумі 1757,80 грн. (із розрахунку посадовий оклад 2500,00 грн. + оклад за спеціальним званням 2000,00 грн. + надбавка за вислугу років (40%) 1800,00 грн. + надбавка за специфічні умови проходження служби (45%) 2835,00 грн. + премія (44,324%)4049,00 грн. = 13184,00 грн./30 діб *4 доби).
Крім того, у вищезазначеному листі було зазначено, що після отримання позивачем наказу про звільнення та наказу на встановлення особовому складу премії за лютий 2020 року йому була нарахована одноразова грошова допомога при звільненні із розрахунку: посадовий оклад 2500,00 грн. + оклад за спеціальним званням 2000,00 грн. + надбавка за вислугу років (40%) 1800,00 грн. + надбавка за специфічні умов проходження служби (45%) 2835,00 грн. + премія (44,324%) 4049,00 грн. = 13184,00 грн.*50%*20 років = 131840,00 грн.
24.08.2020 року позивач звернувся до відповідача з заявою щодо врахування індексації про розрахунку одноразової допомоги при звільненні.
Листом від 27.08.2020 року 256зі/26/02-2020 відповідач повідомив позивача, що у зв`язку з тим, що індексація не є складовою грошового забезпечення поліцейських, підстави для її включення до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні відсутні.
07.09.2020 року позивач звернувся до відповідача з заявою щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за період з 2015-2018 роки, перерахунку компенсації за невикористані дні чергової відпустки за 2020 рік з урахуванням індексації, надання розрахунку середньої заробітної плати згідно абзацу першого пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.
Листом від 21.09.2020 року №М-115/26/02-2020 Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Донецькій області, що грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки поліцейським не передбачена та спірні правовідносини регулюються спеціальним законодавством, та КЗпП України в даному випадку на поліцейських не поширюється.           Індексація не є складовою грошового забезпечення поліцейських, та законні підстави для її включення до розрахунку компенсації за невикористану в році відпустку відсутні. До відповіді також було надано довідку від 21.09.2020 року №861 щодо розміру грошового забезпечення за період проходження служби з 01.01.2020 року по 17.02.2020 року.
Спірним питанням даної справи є правомірність заявлених вимог позивача.
Суд апеляційної інстанції частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до частин першої та третьої ст. 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Закон України «Про відпустки» установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про відпустки установлюються такі види відпусток: 1)щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2)додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті13,14і15цьогоЗакону); 3)творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4)соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5)відпустки без збереження заробітної плати (статті25,26цьогоЗакону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки»).
Аналогічні положення містяться в частині першій ст. 83 КЗпП України.
Відповідно до частин дев`ятої, десятої та одинадцятої ст. 93 Закону №580-VIII поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Аналізуючи наведені норми законодавства, вбачається, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
З огляду на відсутність правового врегулювання питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки положеннями Закону №580-VIII і Порядком МВС №260, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП  України і  Закону України «Про відпустки».
Так, відповідно до частини першої ст. 24 Закону України «Про відпустки»  і частини першої ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Дана правова позиція узгоджується із позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року по справі №160/10875/19.
Так, матеріалами справи підтверджено, що позивач при звільненні зі служби в поліції мала невикористані частини щорічної чергової відпустки за 2015 рік у кількості 3 діб, за 2016 рік у кількості 1 доби, за 2017 рік у кількості 1 доби, за 2018 рік у кількості 1 доби. Однак відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за ці дні, відтак позов в цій частині підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині є незмістовними.
Щодо додаткових відпусток позивача, суд зазначає наступне.
Статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються пільги (серед іншого) з використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Таким чином, на час прийняття наказу про звільнення позивача, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2018 рік.
Рішення суду першої інстанції в частині розрахунку компенсацій за невикористані дні основної та додаткової відпустки не оскаржувалось сторонами по справі.
Враховуючи те, що відповідач при нарахуванні позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 131840,00 грн. (13184,00 грн. х 50% х 20 років) не включив при обрахунку цієї суми індексацію (яка виплачена за судовим рішенням), як додатковий вид грошового забезпечення, відтак, правомірним є висновок суду першої інстанції щодо необхідності нарахувати та виплатити недоплачену одноразову грошову допомогу при звільненні, виходячи з грошового забезпечення позивача з врахуванням індексації в розмірі 14145,30 грн., а саме 9613 грн. = 141453 грн. (14145,30 грн. х 50% х 20 років) - 131840 грн.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає доцільне внесення змін до наказу від 14.02.2020 року №59 о/с щодо звільнення позивача зі служби в поліції, включивши до нього відомості про невикористані дні додаткових відпусток із збереженням грошового забезпечення відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2018 рік в кількості 14 діб.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати індексації за період з 07.11.2015 року по 31.10.2017 року включно, інфляційних втрат у розмірі 1054,15 грн., суд зазначає наступне.
За змістом ч. 5 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію», яка регулює питання грошового забезпечення поліцейських, грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.
Статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон №1282) визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; поріг індексації - це величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.
Згідно статті 2 Закону №1282 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).
У частині 5 ст. 2 Закону №1282 вказано, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 5 Закону №1282 підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Частиною 2 ст. 6 Закону України Закон №1282 визначено, що порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
З метою реалізації цих положень Закону №1282 Кабінет Міністрів України постановою від 17.07.2003 №1078 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі Порядок №1078).
Порядок №1078 визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер; грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі; допомога по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей (п. 2 Порядку).
Пунктом 6 Порядку №1078 встановлено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Отже, індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення поліцейських, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Звільнення особи зі служби в поліції жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставини.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14.12.2020 року у справі №200/9364/20-а задоволено позов ОСОБА_1 та визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 31.10.2017 року включно та зобов`язано нарахувати та виплатити індексацію за цей період. Рішення набрало законної сили 13.01.2021 року.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання даного рішення відповідач перерахував позивачу суму недоплаченої індексації в розмірі 3324,54 грн. 20.01.2021 року.
Стаття 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2020 року № 2050-ІІІ визначає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно статті 2 Закону компенсація  громадянам  втрати  частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема це заробітна плата (грошове забезпечення).
Статтею 3 Закону встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
З метою реалізації вищевказаного Закону Кабінет Міністрів України прийняв Постанову від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
За змістом пунктів 2, 3 Порядку № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території У країни і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Відповідно до пункту 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.
Сума компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати становить 4378,69 грн., відтак, доцільним є висновок суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію  втрати  частини доходів у зв`язку з невиплатою індексації за період з 07.11.2015 року по 31.10.2017 року в розмірі 1054,15 грн. (4378,69 грн. - 3324,54 грн.).
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні відпусток та недоплаченої одноразової грошової допомоги, суд зазначає наступне.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.  І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.
Ураховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати зазначеної вище компенсації на підставі статті 117 КЗпП України.
Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до довідки про доходи Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 11.02.2020 року № 164 грошове забезпечення позивача за 2 останніх місяця становило: грудень 2019 року - 22924,34 грн. (31 календарний день), січень 2020 року - 15158,21 грн. (31 календарний день). Отже середньоденний розмір грошового забезпечення складає 614,23 грн.
Кількість днів затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 17.02.2020 року по 20.01.2021 року становить 337 днів. Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 206995,51 грн. (614,23 грн. х 337 днів).
Загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат відповідно до листа Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП в Донецькій області складав 144875,54 грн, з яких: грошове забезпечення у сумі 8777,74 грн, матеріальна допомога на оздоровлення у сумі 2500,00 грн, компенсація за невикористану в році звільнення відпустку у сумі 1757,80 грн., одноразова грошова допомога при звільненні у сумі 131840,00 грн.
Сума індексації грошового забезпечення, яка виплачена позивачу з затримкою становить 3375,17 грн.
Отже, якщо 100 % належного позивачу при звільненні грошового забезпечення становить 148250,71 грн., сума несвоєчасно сплаченої індексації становить 2,28 %.
Відтак на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 17.02.2020 року по 20.01.2021 року в сумі 4719,49 грн. (206995,51 грн. х 2,28%).
Стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з недоплаченою грошовою компенсацією за невикористані дні відпусток, недоплаченою одноразовою грошовою допомогою та інфляційними втратами за період з 17.02.2020 року по день розгляду справи в суді у сумі 40033,30 грн.:
Кількість днів затримки виплати вищевказаних виплат за період з 17.02.2020 року по день постановлення даного рішення становить 507 днів. Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 311414,61 грн. (614,23 грн. х 337 днів).
Як вже вказано вище, загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат складав 144875,54 грн. Сума, яка на час постановлення рішення не виплачена позивачу, складається з компенсації за невикористані дні відпусток в розмірі 9558,36 грн. (2829,06 + 6601,14 + 128,16), недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 9613 грн., компенсації за несвоєчасну виплату індексації в розмірі 1054,15 грн. та становить 20225,51 грн.
Отже, якщо 100 % належного позивачу при звільненні грошового забезпечення становить 165101,05 грн., сума не сплачених платежів становить 12,25 %.
Відтак на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток, недоплаченої одноразової грошової допомоги та інфляційних втрат за період з 17.02.2020 року по день розгляду справи в сумі  38148,29 грн. (311414,61  грн. х 12,25%).
Разом з тим, колегія суддів враховує, що Верховним Судом у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Беручи до уваги, що позивач після звільнення, яке мало місце у лютому 2020 року, звернулась до суду тільки в березні 2021 року (тобто, більше ніж через рік після звільнення) із вимогою про нарахування затримки розрахунку через ненарахування компенсації за невикористані дні відпусток є свідченням того, що позивач свідомо затягувала строки з метою отримання більшої суми коштів, враховуючи, що вона претендує на отримання коштів в розмірі 38148,29 грн., колегія суддів приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5000,00 гривень.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є  неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне рішення суду першої інстанції - змінити.  
Керуючись статтями 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-
                                                   
                                                  ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області - задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року у справі № 200/3132/21-а - змінити.
Абзац дев`ятий рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року у справі № 200/3132/21-а викласти в наступній редакції:
«Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплаченою грошовою компенсацією за невикористані дні основної та додаткової відпусток, недоплаченою одноразовою грошовою допомогою при звільненні та компенсацією втрати частини доходів у зв`язку з невиплатою індексації грошового забезпечення в сумі 5 000,00 грн.».
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року у справі № 200/3132/21-а - залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 06 грудня 2021 року.
      
Судді                                                                                                    А.В. Гайдар
                                                                                                               А.А. Блохін
                                                                                                      І.В. Сіваченко