Справа №583/1686/21 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Плотникова Н. Б.	
Номер провадження 33/816/465/21 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  124 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
Іменем України

29 жовтня 2021 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., з участю секретаря судового засідання Могиленець А. М., розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду у м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 583/1686/21 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_1 на постанову судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.09.2021, якою провадження у справі за ст. 124 КУпАП відносно 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканка АДРЕСА_1 
закрито у зв`язку з відсутністю складу правопорушення,
        учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:
        потерпілого – ОСОБА_3 ,
        представника потерпілого – адвоката Цуркан В. І.,
        особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_4 ,

установив:

У поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_5 просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати постанову судді, визнати його потерпілим, а матеріали справи направити до батальйону УПП в Сумській області для оформлення, оскільки суд вирішив справу про його права у його відсутність, поліція склала протокол на місцевості, але не зафіксувала сліди гальмування т/з Daewoo, він намагався уникнути ДТП під час раптового виникнення перед своїм т/з іншого т/з Citroen Berlingo. Працівники поліції належним чином не перевірили та не установили обставини і наслідки ДТП, схема ДТП не відповідає вимогам закону. Вказує, що строк на апеляційне оскарження порушений ним з поважних причин, оскільки суд не повідомив його про час і місце розгляду справи і лише 24.09.2021 була видана копія постанови.
Постановою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.09.2021 провадження в справі про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито за відсутністю події та складу правопорушення.
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 133887 від 16.04.2021 ОСОБА_4 16.04.2021 о 12:40 в м. Охтирка по вул. Київська в районі будинку № 92, керуючи автомобілем Citroen Berlingo, д. н. з. НОМЕР_1 , здійснюючи зміну напрямку руху, а саме поворот праворуч, не переконалася, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, не надала дорогу т/з Daewoo Lanos, д. н. з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , не зайняла завчасно відповідне крайнє положення на проїзній частині, внаслідок чого допустила з ним зіткнення, в результаті ДТП т/з зазнали механічних пошкоджень з матеріальними збитками, зазначеними в матеріалах ДТП, чим порушила п. 10.1, 10.3, 10.4 ПДР.
Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення, суддя суду першої інстанції дійшла висновку, що наявні в матеріалах справи докази не доводять вину ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а доказів, які б свідчили про порушення ОСОБА_4 вимог п. 10.1, 10.3, 10.4 ПДР, які б перебували у причинному зв`язку з даною ДТП, суду надано не було.
Відповідно ч. 1, 2 ст. 285 КУпАП, постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом 3-х днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено; копія постанови в той же строк вручається або висилається потерпілому на його прохання.
Постанова судді може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її винесення потерпілим, його представником; апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено (ч. 2 ст. 294 КУпАП). При цьому правило дотримання десятиденного строку на оскарження постанов судді з дня їх оголошення, передбачене ч. 2 ст. 294 КПК, покликано надати потенційному заявникові достатньо часу для роздумів стосовно подачі апеляційної скарги, чіткого визначення своїх аргументів та окреслення стверджувальної правової позиції. Не маючи повного тексту судового рішення, ОСОБА_3 був позбавлений такої можливості.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, та з боку держави не повинно чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
В рішенні від 28.01.2021 у справі «Кушнір проти України» ЄСПЛ, констатуючи порушення п. 1 ст. 1 Конвенції, зазначив, «…що право на доступу до суду передбачає право на отримання належного повідомлення про судові рішення, особливо у випадках, коли апеляційна скарга може бути подана у конкретно встановлений строк. Заявник не був присутній у судовому засіданні суду першої інстанції, оскільки засідання проводилося на підставі письмових доводів сторін і, таким чином, без їхнього виклику; отже, заявник не знав зміст постанови, прийнятої за результатами розгляду його позову, у тому числі наведене судом обґрунтування. Це означає, що він не зміг би оскаржити постанову своєчасно, не маючи її паперової копії…» (п. 30-32). 
Ураховуючи, що ОСОБА_3 не був повідомлений про судовий розгляд, копію постанови отримав лише 24.09.2021, а апеляційну скаргу подав 04.10.2021, то апеляційний суд вважає за необхідне поновити строк апеляційного оскарження постанови, оскільки він пропущений з поважних (об`єктивних) причин. 
Вислухавши доводи потерпілого ОСОБА_3 та його представника Цуркан В. І., які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та притягнути ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності, доводи ОСОБА_4 про залишення постанови судді без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Зокрема, справа розглядається в присутності потерпілого та/або його представника на засадах рівності перед законом і судом, який розглядає справу. Під час відсутності потерпілого та/або його представника може бути розглянуто у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи (ст. 248, ст. 269-270 КУпАП). При цьому необхідно зауважити, що своєчасним сповіщенням особи згідно вимог КУпАП є судова повістка, яка вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи (ч. 1 і 2 ст. 277-2 КУпАП), а при підготовці до розгляду справи суддя, крім іншого, вирішує таке питання: чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду (п. 3 ст. 278 КУпАП).
Така засада судочинства як рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч. 1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст. 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав (ст. 129 Конституції України, розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»), а тому суддею суду першої інстанції не був дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який також знайшов своє закріплення у рішенні КСУ від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу), де формулюючи незаперечне право особи на судову присутність, Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод об`єктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.
Присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати у суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову у справі, є невід`ємним правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції, а для суддів усіх інстанції – важливим елементом законного і справедливого правосуддя. Принцип рівності сторін у процесі – у розумінні «справедливого балансу» між сторонами – вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі «Домбо Бехер Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), заява № 14448/88); п. 38 рішення ЄСПЛ від 23.10.1996 у справі «Анкерль проти Швейцарії» (Ankerl v. Switzerland), заява № 17748/91). У іншій справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03, п. 26 і 29 рішення від 15.05.2008). ЄСПЛ констатував, що «принцип рівності сторін – один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду – передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. У провадженні, які розглядались, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п. 1 ст. 6 Конвенції».
Вказані вимоги законодавства України про адміністративні правопорушення (ст. 2 КУпАП) не дотримані суддею суду першої інстанції і розгляд справи відбувся за відсутності належного повідомлення ОСОБА_3 про час та місце судового засідання, що унеможливило ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення через порушення процесуальних прав і законних інтересів останнього. При цьому у справі відсутня інформація щодо повідомлення ОСОБА_3 у порядку, встановленому ч. 1 і 2 ст. 277-2 КУпАП.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції істотно порушені вимоги процесуальних норм КУпАП, внаслідок чого постанова підлягає безумовному скасуванню з цих підстав, а апеляційна скарга у цій частині – задоволенню.
Відповідно ст. 1, завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством, а згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про наявність в діях ОСОБА_4 складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і відсутності в його діях порушень ПДР, то апеляційний суд не може прийняти їх до уваги, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах закону.
Так, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах здійснюється на основі суворого додержання законності (ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП), а згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. 
Відповідно ст. 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.
Згідно ст. 124 КУпАП відповідальність особи, яка керує т/з, крім іншого настає, за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження т/з. Диспозиція цієї норми матеріального закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, в тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. При цьому для притягнення особи до відповідальності за вчинення вказаних дій, обов`язковою та необхідною умовою є встановлення не тільки факту порушення ПДР, а й існування причинно-наслідкового зв`язку між порушенням ПДР і пошкодженням т/з із наслідками, що настали.
Відповідно вимог п. 10.1, 10.3, 10.4 ПДР, не дотримання яких ставиться уповноваженою особою Національної поліції у провину водію т/з Citroen Berlingo, д. н. з. НОМЕР_1 ОСОБА_4 , щодо виконання неї маневру праворуч на вул. Київській в районі будинку № 92 у м. Охтирка Сумської області:
- п. 10.1 – перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
- п. 10.3 – у разі перестроювання водій повинен дати дорогу т/з, що рухаються в попутному напрямку у тій смузі, на яку він має намір перестроїтися. За одночасного перестроювання т/з, що рухаються в одному напрямку, водій, який знаходиться ліворуч, повинен дати дорогу т/з, що знаходиться праворуч;
- п. 10.4 – перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою. Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним т/з, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині – і попутним т/з. Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним т/з, які рухаються попереду нього і виконують розворот. За наявності трамвайної колії посередині проїзної частини водій нерейкового т/з, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям, повинен дати дорогу трамваю.
Доказами в справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП), а згідно ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).
Як пояснила в апеляційному суді ОСОБА_4 , 16.04.2021 близько 12:40 вона керувала т/з Citroen Berlingo, д. н. з. НОМЕР_1 та рухалась по вул. Київській на виїзд з міста. Праворуч від неї на проїзній частині стояв автомобіль «бус». Вона увімкнула правий покажчик повороту для заїзду на стоянку «Провінції», після чого відбувся удар.
Вказані показання ОСОБА_4 підтверджуються відеозаписом з відеореєстратора інкасаторського автомобілю ПАТ КБ «Приватбанку» (а. с. 34), згідно якого ліворуч від цього т/з, який був припаркований на крайній правій полосі руху вул. Київської і знаходився у нерухомому стані, повз проїхав т/з Citroen Berlingo, д. н. з. НОМЕР_1 , який майже одразу увімкнув правий покажчик повороту та почав здійснювати маневр праворуч для паркування на стоянці. Не завершивши маневр для паркування т/з Citroen Berlingo, повз інкасаторський автомобіль проїхав т/з Daewoo Lanos, який одразу прийняв праворуч та допустив зіткнення з т/з Citroen Berlingo. Удар відбувся в праву частину заднього бампера т/з Citroen Berlingo.
Крім того, показання ОСОБА_4 об`єктивно узгоджуються:
- з письмовими поясненнями свідка-очевидця ОСОБА_6 від 16.04.2021 (а. с. 5), згідно яких біля парковки стояв інкасаторський автомобіль і повз їхав т/з Сітроен. Т/з Део Сенс рухався за т/з Сітроен, а коли останній різко завернув на парковку, то ОСОБА_7 не встиг швидко загальмувати та сталось зіткнення т/з;
- схемою місця ДТП від 16.04.2021 (а. с. 2), на який вказано розташування т/з після зіткнення на дорозі, проведені заміри;
- висновком експерта Сумського НДЕКЦ МВС від 28.07.2021 № СЕ-19/119-21/8310-ІТ (а. с. 45-49), згідно якого в даній дорожній ситуації водій автомобіля Citroen Berlingo, д. н. з. НОМЕР_1 повинен був діяти відповідно вимог п. 9.2 «б», 9.4, 10.1, 10.4, 10.6 ПДР, а водій автомобіля ЗАЗ-Daewoo, д. н. з. НОМЕР_2 – відповідно вимог п. 13.1 ПДР. В діях водія автомобіля Citroen Berlingo не відповідності вимогам пунктам ПДР, які б з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку з виникненням ДТП, не убачається, а в діях водія автомобіля ЗАЗ-Daewoo вбачаються не відповідності вимогам п. 13.1 ПДР, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП.
Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам. При цьому, досліджуючи під час розгляду письмові пояснення свідка ОСОБА_6 на предмет їх достовірності та допустимості, апеляційний суд вважає за можливе використати їх як доказ невинуватості ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки ці письмові пояснення містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт і їх зміст об`єктивно узгоджується та співпадає з іншими безпосередньо дослідженими доказами в справі, враховуючи, що цей свідок, будучи повідомленими в установленому законом порядку про час і місце розгляду справи, не спростував перед судом у будь-який спосіб викладені ним у його письмових поясненнях обставини, що не протирічить принципам, які застосовуються у випадках, коли свідки обвинувачення не з`являються у судове засідання і надані ним раніше показання визнаються допустимими як докази, які узагальнені та уточнені ЄСПЛ у справі «Аль-Хавайя й Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom), заяви № 26766/05 і № 22228/06, ECHR 2011), згідно яких необхідно проводити три етапний аналіз відповідності положенням п. 1 і п.п. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції того провадження, у якому показання свідка, який не був присутнім та допитаним у судовому засіданні, були визнані допустимими як доказ, оскільки у справі мали місце достатні урівноважуючі фактори, які забезпечили належну і чітку оцінку достовірності таких доказів, та надійні процесуальні гарантії, що компенсували недоліки, з якими зіткнулася сторона через допустимість неперевірених доказів, а також забезпечена загальна справедливість судового розгляду. Письмові пояснення свідка ОСОБА_6 не є єдиним або ж вирішальним доказом обставин ДТП, ці пояснення не є більш значущими, ніж інші безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, які є достатньо вагомими для визнання особи невинуватою, і лише об`єктивно та органічно доповнюють останні у їх сукупності. 
Показання ОСОБА_3 про винність у ДТП водія ОСОБА_4 апеляційний суд не може прийняти до уваги, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наведеними вище і дослідженими в судовому засіданні доказами як в суді першої, так і суді апеляційної інстанціях, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про наявність вини ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
Конституційний Суд України зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ у справі за конституційним поданням 59 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України від 26.02.2019 № 1-р/2019.
Таким чином, ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_4 складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання її винуватою у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було. При цьому всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про порушення ОСОБА_4 правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку з виникненням ДТП і наслідками, що настали.
Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.
Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). «Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Що стосується інших доводів апеляційної скарги, то вони також є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, оскільки не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
На підставі викладеного, апеляційний суд вважає за необхідне після скасування постанови судді суду першої інстанції ухвалити нову постанову, якою провадження у справі відносно ОСОБА_4 закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, задовольнивши таким чином частково апеляційну скаргу.
Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Поновити потерпілому ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження постанови судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.09.2021.
Апеляційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити частково.
Постанову судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.09.2021 відносно ОСОБА_2 скасувати через порушення суддею суду першої інстанції норм процесуального права та ухвалити нову постанову.
Провадження у справі за ст. 124 КУпАП закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_10 складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя 	  В. Ю. Рунов