Постанова
Іменем України
05 жовтня 2021 року  
м. Київ
справа № 213/3351/17 
провадження № 51-1302 км 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд) у складі:
головуючого | ОСОБА_1 ,
суддів | ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання захисника  засудженого прокурора | ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_7 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року щодо 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Інгульця, жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого частиною 2 статті 121  Кримінального кодексу України (далі – КК).
Обставини справи

1.  Зазначеним вироком, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за частиною 2 статті 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. 
2.  Суд визнав доведеним, що 15 жовтня 2017 року в період часу з 02:30 до 06:00 у квартирі АДРЕСА_2 в ході конфлікту після спільного вживання алкогольних напоїв ОСОБА_6 не менше 5 разів ударив кулаками ОСОБА_9 в голову та шию, а після того, як останній впав на підлогу, завдав ще не менше 8 ударів по тулубу та не менше 9 ударів по кінцівках. Від отриманих травм голови, тулубу, кінцівок, ускладнених шоком, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, потерпілий помер у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вимоги і доводи касаційної скарги 
3.  У касаційній скарзі захисник просить на підставах, визначених пунктами 1 і 2 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
4.  Сторона захисту вважає, що винуватості засудженого в заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень не доведено поза розумним сумнівом, а вирок суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях і недопустимих доказах. 
5. На обґрунтування своєї позиції захисник стверджує, що:
–  показання, надані ОСОБА_6 під час слідчого експерименту, є недопустимими в силу частини 4 статті 95 та частини 2 статті 23 КПК;
–  під час проведення слідчого експерименту йому не були роз`яснені його процесуальні права, він надав свідчення, на яких наполягав слідчий;
–  посилання у вироку на визнання винуватості під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суперечать вимогам частини 5 статті 193 КПК; 
–  показання свідка ОСОБА_10 є сумнівними, оскільки на час події він був неповнолітнім, знаходився під слідством, а тому був залежним від працівників поліції;
–  показання інших свідків є неконкретними та суперечливими;
–  суд у вироку послався на ряд доказів, які жодним чином не підтверджують вину засудженого;
–  судом не надано оцінки тому факту, що у квартирі в день події знаходилось 5 осіб, які могли бути причетними до побиття потерпілого.
6.  На думку захисника, апеляційний суд в ухвалі належним чином не спростував доводів, наведених в апеляційній скарзі сторони захисту, чим порушив вимоги статті 419 КПК.
Позиції учасників касаційного розгляду 
7.  Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило. 
8.  Захисник та засуджений  підтримали доводи скарги.
9.  Прокурор заперечив проти задоволення касаційних вимог сторони захисту та просив залишити оскаржені судові рішення без зміни, вважаючи їх законними й обґрунтованими.
Оцінка Суду
10.  Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені в скарзі доводи, Суд дійшов висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
11.  Згідно із частиною 2 статті 438 КПК при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього ж Кодексу. 
12.  Частиною 2 статті 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
13.  Суд нагадує, що касаційна інстанція є судом права, а оцінка доказів у справі є завданням судів попередніх інстанцій. Проте за наявності відповідних доводів сторони кримінального провадження Суд здійснює перевірку того, чи додержалися суди процесуальної вимоги про доведення винуватості поза розумним сумнівом.
14.  У результаті касаційного перегляду встановлено, що висновок суду про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до статті 94 КПК з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів – з точки зору достатності для прийняття рішення.
15.  В основу обвинувального вироку місцевий суд обґрунтовано поклав показання самого засудженого, який не заперечив, що в ніч, коли відбулась подія, він перебував на місці злочину, а також показання ОСОБА_10 , який під час досудового розслідування та судового розгляду послідовно стверджував про те, що саме ОСОБА_6 бив потерпілого ногами по голові та тулубу.Крім того, суд оцінив у сукупності показання інших свідків і потерпілої, а також наявні у справі письмові докази, зокрема протоколи слідчих дій та висновки судових експертиз, зміст яких детально відображено у вироку.
16. Питання про достовірність показань свідків, у тому числі й   ОСОБА_10 , Суд не вирішує в силу положень частини 1 статті 433 КПК, однак погоджується з оцінкою, наданою цим доказам судами попередніх інстанцій.
Щодо допустимості слідчого експерименту

17.  Сторона захисту вважає, що протокол слідчого експерименту із засудженим  є недопустимим доказом, оскільки надані ним показання не сприймались судом безпосередньо, а також через відсутність на відеозаписі роз`яснення прав підозрюваного.
18.  Відповідно до статті 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо його отримано в порядку, встановленому КПК. Порядок, на який є посилання у цій нормі, визначається правилами допустимості доказів, передбаченими главою 4 § 1 КПК.
19.  Суд уже вирішував питання допустимості результатів слідчих експериментів і визнав можливим їх використання за певних умов. Зокрема, якщо:
–  до особи не застосовувався протиправний тиск;
–  слідчу дію проведено за волею та вільним волевиявленням особи;
–  особа усвідомлювала право мовчати і не свідчити проти себе;
–  права особи на захист і правову допомогу були забезпечені;
–  слідчу дію проведено за участю понятих;
–  під час слідчої дії здійснювався безперервний відеозапис;
–  особі було детально і ґрунтовно роз`яснено процесуальні наслідки участі в цій слідчій дії^[1].
20.  У цій справі захисник стверджує, що під час проведення слідчого експерименту підозрюваному не було роз`яснено його прав.
21.  Суд не погоджується з таким аргументом сторони захисту, оскільки, як видно з матеріалів справи, до початку слідчого експерименту 23 жовтня 2017 року ОСОБА_6 неодноразово роз`яснювались права підозрюваного, що підтверджується його підписами як у самому протоколі, так і в інших процесуальних документах, зокрема у повідомленні про підозру (т. 5, а.п. 69–70) та у пам`ятці про процесуальні права та обов`язки (т. 5, а.п. 71–72). Під час судового розгляду в суді першої інстанції засуджений не заперечив, що підписував згадані документи без зауважень.
22.  Таким чином, відсутність роз`яснення процесуальних прав на відеозаписі слідчого експерименту не є достатньою підставою для визнання протоколу цієї слідчої дії недопустимим доказом.
23.  Будь-яких заяв про тиск або жорстоке поводження з боку суб`єктів владних повноважень засуджений до суду або прокуратури не подавав. Переконливих доводів щодо застосування до засудженого інших незаконних методів слідства у касаційній скарзі також не наведено.
Щодо інших доводів
24. Сторона захисту вважає, що суди нижчих інстанцій безпідставно послалися на докази, які прямо не доводять винуватості засудженого, зокрема витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, протокол огляду місця події, протокол огляду відеозаписів з камер патрульних поліцейських та інші. 
25.  Суд зазначає, що чинний КПК не містить заборони щодо встановлення тих або інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку. 
26.  Натомість положення статті 94 КПК визначають, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. 
27.  Таким чином, не можна вважати порушенням кримінального процесуального закону згадку в судових рішеннях процесуальних документів, на підставі яких здійснювалось досудове розслідування.
28.  Суд також відхиляє наведені в касаційній скарзі доводи щодо незаконного посилання на показання ОСОБА_6 у судовому засіданні 23 жовтня 2017 року під час обрання слідчим суддею запобіжного заходу. Зі змісту вироку видно, що суд першої інстанції не використав цих показань як доказів винуватості засудженого у вчиненні злочину, а взяв їх до уваги, спростовуючи твердження засудженого щодо вимушеності відмови від захисника.
29.  Отже, суд упродовж розгляду справи з`ясував усі передбачені статтею 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, і обґрунтовано визнав отримані докази достатніми для встановлення події злочину та доведеності винуватості ОСОБА_6 у його вчиненні. 
30.  Установлені судом фактичні обставини кримінального правопорушення, вчиненого засудженим, отримали правильну правову кваліфікацію за частиною 2 статті 121 КК.
31.  Апеляційний суд провів розгляд відповідно до вимог кримінального процесуального закону і обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції щодо доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильності кваліфікації його  дій.
32.  Усупереч посиланням захисника апеляційний суд дав достатньо вмотивовані відповіді на аргументи, наведені в апеляційній скарзі сторони захисту, які майже повністю повторюються в касаційній скарзі. Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам статті 419 КПК.
33.  Призначене  ОСОБА_6 покарання відповідає положенням статей 50, 65 КК, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів. 
34.  Таким чином, у ході розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, а тому Суд вважає, що касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає. 
Судді:   

ОСОБА_1                           ОСОБА_2                         ОСОБА_3 

^[1]     Постанови  Верховного  Суду  від  14  вересня  2020  року  у  справі № 740/3597/17                          (провадження № 51-6070кмо19), https://reyestr.court.gov.ua/Review/91702552, від 8 грудня 2020 року у справі № 278/1306/17 (провадження № 51?2490км19), https://reyestr.court.gov.ua/Review/94264608м