Справа № 461/5209/19                                Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р. 
Провадження № 22-ц/811/407/21                Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 
Категорія:

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Симець В.І.
з участю: ОСОБА_1 , його представника – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 грудня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору дарування.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є власником квартири АДРЕСА_1 . Зазначає, що 24 травня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дякович М.М., за реєстровим № 276, за умовами якого ОСОБА_4 передала в дар ОСОБА_3 вищезазначену квартиру. ОСОБА_6 набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 01.04.2008 року, на момент укладення якого квартира загальною площею 38.3 кв.м. складалася з однієї житлової кімнати площею 19,1 кв.м. та кухні. Однак до складу майна, яке передано ОСОБА_3 в дар, ввійшла також комора на горищі, яка не належала ОСОБА_6 на праві приватної власності і не могла бути об`єктом права приватної власності, оскільки належить всім співвласникам будинку на праві спільної власності. Зазначає, що оспорювати правочин може також особа, яка не була стороною правочину та не претендує, щоб майно в натурі було передано їй у володіння, однак її інтерес полягає у тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи, щоб сторона правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізовувати свої права тому, що оспорюваний договір порушує права співвласників на вільне користування спільним майном, яке на підсаві осопрюваного ним договору незаконно подароване ОСОБА_3 . З наведених підстав просив визнати недійсним договір дарування від 24 травня 2017 року, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дякович М.М. за реєстровим № 276.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 грудня 2020 року, з врахуванням ухвали Галицького районного суду м. Львова від 04 грудня 2020 року про виправлення описки, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт стверджує, що надмірним формалізмом є висновок суду першої інстанції про те, шо під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти збільшення або зменшення розміру кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві, а тому збільшено може бути лише розмір вимог майнового характеру, а тому його заява про збільшення позовних вимог є фактично поданням окремого позову з іншим предметом та підставами позову. Зазначає, що ЦПК України не містить заборони збільшення розміру позовних вимог немайнового характеру, а заявлені позивачем вимоги стосуються одного й того ж предмету позову, а саме приміщення літ. XIX загальною площею 6,8 кв. м. та комори на горищі пл. 146,3 кв.м. і 77,6 кв.м. Вказує на те, що матеріали справи не містять доказів правомірності набуття ОСОБА_4 права власності на приміщення літ. XIX загальною площею 6,8 кв. м. та комори на горищі пл. 146,3 кв.м. і 77,6 кв.м, а технічний паспорт та довідка, видані ФОП ОСОБА_7 , не є правовстановлюючими документами. На підставі документів, які не є правовстановлюючими, площа квартири збільшилася в шість раз шляхом самовільного захоплення гориша та приміщення під літ. XIX, а те, що державний реєстратор Живко М.О. зареєстрував за ОСОБА_4 право власності на горище та допоміжне приміщення під літ. XIX, не свідчить про правомірність набуття права власності на спірні приміщення. На думку апелянта суд прийшов до невірного висновку про те, що він не є та ніколи не був власником горища та приміщення під літ. XIX, тому що він, як власник квартири АДРЕСА_1 , є співвласником і приміщень загального користування та допоміжних приміщень в згаданому будинку, до яких належать, в тому числі, і горише. З наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_8 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених законом підстав для визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2 від 24 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дякович М.М., за реєстровим № 276, враховуючи те, що після укладення договору дарування настали реальні наслідки, а саме, ОСОБА_3 прийняла дарунок та зареєструвала за собою право власності на квартиру, відтак внутрішня воля сторін відповідала зовнішньому прояву. Крім цього, суд відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав обрання ним неправильного та неефективного способу захисту прав та інтересів.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстром №2261, ОСОБА_9 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 19,1 кв.м та кухні, загальна площа квартири становить 38,3 кв.м.
Право власності квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано ОСОБА_4 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 квітня 2008 року, виданого ОКП ЛОР "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки".
Відповідно до технічного паспорту, складеного станом на 20 квітня 2016 року, до квартири АДРЕСА_2 належить комора на горищі 146,3; 77,6 кв.м.
06 липня 2016 року ФОП ОСОБА_7 видано довідку № 101 про те, що згідно обмірів приміщень квартири АДРЕСА_2 , загальна площа приміщень становить 38,3 кв.м, житлова19,1 кв.м, господарське приміщення 6,8 кв.м, комора на горищі 146,3 кв.м, 77,6 кв.м.
11 липня 2016 року державним реєстратором Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Живко М.О. до Державного реєстру речових прав на нерухоме внесено запис щодо об`єкта нерухомого майна (РНОНМ 972057046101) – квартири АДРЕСА_2 , за яким загальна площа квартири (кв.м) 38,3, житлова площа (кв.м) 19,1. Квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні. Господарське приміщення площею 6,8 кв.м, комора на горищі площею 146,3 кв.м та 77,6 кв.м. Запис внесено на підставі договору кіпівлі-продажу від 01.04.2008, довідки № 101 від 06.07.2016, технічного паспорта б/н від 20.04.2016. Запис внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 30463961 від 14 липня 2016 року державного реєстратора Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Живко М.О.
Аналізуючи зміст договору купівлі-продажу квартири від 01 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстром №2261, за умовами якого ОСОБА_9 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 19,1 кв.м та кухні, загальна площа квартири становить 38,3 кв.м, колегія суддів встановила, що господарське приміщення площею 6,8 кв.м, комора на горищі площею 146,3 кв.м та 77,6 кв.м не були предметом договору купівлі-продажу, а відтак ОСОБА_4 , купуючи у 2008 році в ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_2 не могла придбати і не придбала у власність дві комори на горищі та господарське приміщення, оскільки останні не належали продавцю на праві власності.
З матеріалів спарви вбачається, що запис державного реєстратора Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Живко М.О. щодо об`єкта нерухомого майна (РНОНМ 972057046101) – квартири АДРЕСА_2 , за яким загальна площа квартири (кв.м) 38,3, житлова площа (кв.м) 19,1, і про те, що квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні, господарське приміщення площею 6,8 кв.м, комора на горищі площею 146,3 кв.м та 77,6 кв.м, на день укладення та посвідчення оспорюваного договору дарування не визнаний недійсним, рішення державного реєстратора про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на квартиру із зазначеням, що квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні, господарське приміщення площею 6,8 кв.м, комора на горищі площею 146,3 кв.м та 77,6 кв.м, в судовому порядку не скасоване.
З матеріалів справи вбачається, що 24 травня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено оспорюваний договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дякович М.М., за реєстровим № 276, за умовами якого квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальна площа квартири становить 38,3 кв.м, а житлова 19,1 кв.м, комора на горищі – 146,3; 77,6 кв.м, характеристика квартири в цілому наведена у технічному паспорті.
На підставі вказаного договору дарування, 24 травня 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно зроблений запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про те, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 .
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.05.2017 квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , її загальна площа становить 38,3 кв.м, житлова площа 19,1 кв.м, квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні, господарське приміщення площею 6,8 кв.м, комора на горищі площею 146,3 кв.м та 77,6 кв.м 
А відтак, обдаровувана ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується реєстрацією права власності за нею на зазначений об`єкт нерухомого майна, на підставі оспорюваного позивачем договору дарування.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (стаття 717 ЦК України).
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
За нормою частини першої ст. 722 Цивільного кодексу України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.
Таким чином, право власності на майно, яке має власник, може бути отримане іншою особою на підставі, зокрема, договору дарування та/або іншого договору про відчуження майна.
Оскільки договір дарування є правочином, тобто це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, він має відповідати положенням ст. 203 ЦК України.
Відповідно до положень ст.204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.
Згідно положень ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України.
Стаття 203 Цивільного кодексу України передбачає, що правочин повинен відповідати таким вимогам, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.
З матеріалів спарви вбачається, що ОСОБА_11 набула у власність квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, за умовами якого у власність перешла квартира, що складалася з однієї житлової кімнати, житловою площею 19,1 кв.м та кухні, загальна площа квартири становила 38,3 кв.м, разом з тим згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 на момент посвідчення оспорюваного позивачем договору дарування належала квартира, що складалася з однієї житлової кімнати, житловою площею 19,1 кв.м та кухні, загальна площа квартири становила 38,3 кв.м, господарське приміщення площею 6.8 кв.м, комора на горищі площею 146.3 кв.м та 77.6 кв.м, інформації про їх набуття у власність ОСОБА_4 матеріали спарви не містять. 
Обгрунтовуючи позовні вимоги,  ОСОБА_1 , як на підставу для визнання недійсним оспорюваного ним договору дарування, покликався на незаконність запису державного реєстратора Зубрянської сільської ради, Пустомитівського району Львівської області Живко М.О. №15400167 від 11.07.2016 р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з однієї житлової кімнати пл. 19,1 кв.м та кухні, господарське приміщення площею 6,8 кв.м, комори на горищі площею 146,3 кв.м та 77,6 кв.м, з яких, господарське приміщення площею 6,8 кв.м, комори на горищі площею 146,3 кв.м та 77,6 кв.м ОСОБА_4 не належали, у зв`язку з чим 25.06.2020 року подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій просив скасувати запис, вчинений державним реєстратором Зубрянської сільської ради, Пустомитівського району Львівської області Живко М.О. №15400167 від 11.07.2016 р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з однієї житлової кімнати пл. 19,1 кв.м та кухні, господарське приміщення площею 6,8 кв.м, комори на горищі площею 146,3 кв.м та 77,6 кв.м, яку суд, з посиланням на положення п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України дійшов висновку, що заява позивача про збільшення позовних вимог є фактично поданням окремого позову із іншим предметом та підставами позову, що виключає можливість розгляду поданої позивачем заяви в якості збільшення розміру заявлених позовних вимог.
Оскільки на момент укладення та посвідчення оспорюваного договору дарування ОСОБА_11 згідно з записом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності належала квартира АДРЕСА_2 , яка складається з однієї житлової кімнати пл. 19,1 кв.м та кухні, господарське приміщення площею 6,8 кв.м, комори на горищі площею 146,3 кв.м та 77,6 кв.м, то посвідчуючи 24.05.2017 року оспорюваний договір дарування приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дякович М. М. врахувала чинний запис, зазначений в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо предмета договору дарування, щодо складових об`єкта нерухомого майна.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до висновків Великої Палата Верховного Суду, висловлених в постанові від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19, відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №911/3594/17 (провадження №12-234гс18).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, в тому числі з підстав обрання позивачем невірного неефективного способу захисту прав та інтересів.
Так, відповідно до положень ст. 216 Цивільного кодексу України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Таким чином, наслідком визнання договору недійсним є повернення іншій стороні майна, тобто особі, яка вважає себе його власником.
Суд зазначив, що положення статей 215, 216 ЦК України застосовуються лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, і реституція є правовим наслідком недійсності правочину і способом захисту цивільних прав, який може бути застосовано до відносин зобов`язального характеру за умови, якщо спір виник між сторонами недійсного правочину (договору), і оскільки позивач не є стороною оспорюваного договору, то на нього, відповідно, не можуть поширюватись наслідки визнання договору недійсним.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.
Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).
Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає в внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника»;
Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86, 94), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38, 39), від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 (пункт 46) та № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункти 42-43, 47, 49).
Верховний Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
З врахуванням вищенаведеного, з`ясувавши обставини, з яких саме правовідносин виник спір, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову і з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права, оскільки ефективним способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах є пред`явлення віндикаційного позову. 
Згідно роз`яснень, викладених в п.11 постанови Пленуму Верховного України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №14, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод і інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги, є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки цивільні права, свободи чи інтереси цієї особи не порушено.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликається на порушення його прав, як співвласника спільного майна багатоквартирного житлового будинку, оскільки комори на горищі площею 146,3 кв.м та 77,6 кв.м, які на підставі оспорюваного договору набуті у власність ОСОБА_3 , належить до допоміжних приміщень, які забезпечують експлуатацію будинку та побутове обслуговування мешканців будинку, знаходження у них технічного обладнання будинку, без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою.
Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України в редакції діючій на час виникнення спірних відносин).
Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
З врахуванням вищенаведеного, вказані спірні приміщення, у розумінні ЦК України та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», є допоміжними приміщення багатоквартирного будинку та неподільним майном, яке перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку і не підлягає відчуженню, і кожен зі співвласників багатоквартирного житлового будинку вправі звернутися до суду за захистом свїх прав, вважаючи їх порушеними.
А відтак, з урахуванням того, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту (визнання недійсним договору дарування), який не зможе призвести до відновлення його порушених прав, як співвласника допоміжних приміщень, відчужених за оспорюваним договором, адже за обставин даної справи таким є пред`явлення віндикційного позову, суд першої інстанції в цілому дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 11 листопада 2021 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк