Постанова
Іменем України                            
            
23 листопада 2021 року
м. Київ

справа № 722/12/20
провадження № 61-14549св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач),  Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Сокирянська міська рада Чернівецької області,
 
розглянув  у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 22 квітня 2020 року в складі судді        Унгуряна С. В. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 25 серпня                2020 року в складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Литвинюк І. М., Одинака О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Сокирянської міської ради Чернівецької області про визнання протиправним та скасування рішення сесії міської ради.
 
В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначила, що рішенням виконавчого комітету Сокирянської міської ради від 17 квітня 1978 року № 80 її покійному чоловіку ОСОБА_2 за рахунок земельного фонду, під будівництво будинку і господарських споруд виділено земельну ділянку площею 600 кв. м. на АДРЕСА_1 .
 
Рішенням виконавчого комітету Сокирянської міської ради від 24 червня 1992 року № 13 за будинковолодінням на АДРЕСА_1 , за рахунок сусідньої земельної ділянки, що не використовувалася за призначенням, закріплено вільну земельну ділянку площею 200 кв. м. 
 
Рішенням Сокирянської міської ради від 20 грудня 2004 року № 375-23/04 вирішено передати громадянам міста, у тому числі й ОСОБА_2 безоплатно у приватну власність земельні ділянки за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. 
 
На підставі вказаного рішення, її покійному чоловіку було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку, загальною площею 0,0800 га, за рахунок земель житлової та громадської забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.
 
У відповідності до розробленого Сокирянським районним відділом архітектури паспорту індивідуального забудовника, на виділеній ділянці було побудовано житловий будинок і господарські споруди.
 
Рішенням Сокирянської міської ради від 30 вересня 2005 року № 103/29-05 затверджено для передачі у власність ОСОБА_2 матеріали інвентаризації земельної ділянки в існуючих межах загальною площею 0,0859 га.
 
У січні 2006 року, на виконання пункту 2.3 рішення Сокирянської міської ради від        20 грудня 2004 року №375-23/04 Сокирянським відділенням Державного науково-виробничого підприємства «Чернівецький геоінфоцентр» виготовлено технічну документацію, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер: 7324010100:01:003:0103 - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Під час проведення робіт по виготовленню технічної документації та державних актів на право власності на земельну ділянку встановлено, що фактичний розмір наданої земельної ділянки складає 0,0866 га.
 
15 січня 2006 року Державне науково-виробниче підприємство «Чернівецький геоінфоцентр» звернулося до міськради про визначення розміру земельної ділянки.
 
Рішенням Сокирянської міської ради від 07 березня 2006 року № 216/35-06 «Про розгляд клопотань Сокирянського відділення Державного науково-виробничого підприємства «Чернівецький геоінфоцентр» вирішено земельну ділянку площею            7 кв. м (між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 ), на якій розташована криниця та якою користуються мешканці прилеглих будинків, залишено  в загальному користуванні.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер і після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці розміром 0,0866 га за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 листопада           2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Петришиною Р. В., вказаний будинок у рівних частках успадкували ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 .
 
У липні 2017 року ОСОБА_3 подарувала позивачу належну їй частку будинку.
 
Вважає, що рішенням 35 сесії VI скликання Сокирянської міської ради від 07 березня 2006 року № 216-35/06 спірна земельна ділянка розміром 7 кв. м неправомірно залишена в загальному користуванні членів територіальної громади у зв`язку з тим, що вона утворена в результаті поділу земельної ділянки площею 600 кв. м та згодом, на підставі рішення Сокирянської міської ради від 20 грудня 2004 року № 375-23/04 в тих самих межах передана у власність ОСОБА_2 
 
ОСОБА_2 не звертався із заявою до власника землі щодо припинення права користування частиною земельної ділянки, яка з квітня 1978 року перебувала в його постійному користуванні, і не надавав згоди виконкому на вилучення її з його постійного користування. Позивач вважає, що спірна земельна ділянка площею              7 кв. м вибула з користування ОСОБА_2 поза його волею та без зміни її цільового призначення.
 
Після смерті чоловіка вона неодноразово зверталася за захистом своїх майнових і земельних прав до Сокирянської міської ради, Головного управління Держземагенства у Чернівецькій області, органів прокуратури та суду, проте її права не були поновлені.
 
Рішенням Сокирянської міської ради від 02 лютого 2018 року № 457/36-18 їй відмовлено у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), для передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,0861 га за адресою:                             АДРЕСА_1 із земель житлової та громадської забудови, з тих підстав, що частина вказаної земельної ділянки передана у власність ОСОБА_2 , а земельну ділянку орієнтовною              площею 7 кв. м  на підставі рішення від 07 березня 2006 року № 216-35/06 залишено в загальному користуванні.
 
Ураховуючи наведене, позивач просила визнати незаконними та скасувати рішення 35 сесії IV скликання Сокирянської міської ради від 07 березня 2006 року                            № 216/35-06 «Про розгляд клопотання Сокирянського відділення Державного науково-виробничого підприємства «Чернівецький геоінфоцентр» та залишення в загальному користуванні земельної ділянки площею 7 кв. м» та рішення 36 сесії VII скликання Сокирянської міської ради від 02 лютого 2018 року № 457/36-18 «Про розгляд заяви ОСОБА_1 ».
 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 22 квітня              2020 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від       25 серпня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, мотивовано тим, що права позивача оскаржуваними рішеннями сесії міської ради не порушені, а тому її вимоги про визнання протиправним та скасування цих рішень є безпідставними.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
01 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 22 квітня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 25 серпня 2020 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 4 частини другої статті 389, пунктів 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, зокрема, заявник вказує на те, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення суди порушили норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме не дослідили зібрані у справі докази, необґрунтовано відхилили клопотання про витребування та дослідження доказів, а також встановили обставини справи на підставі недопустимих доказів.
 
Заявник вказує, що при розгляді справи суди першої та апеляційної інстанцій не врахували та не спростували висновків судової будівельно-технічної експертизи від 12 грудня 2006 року, проведеної під час розгляду іншої справи № 2-а-14/06 за позовом ОСОБА_2 до Сокирянської міської ради про скасування правового акту суб`єкта владних повноважень, в якому, зокрема, встановлено, що спірна криниця знаходиться на земельній ділянці розміром 7 кв. м, яка передана у власність ОСОБА_2 . Судовими експертами  було проведено обстеження меж земельної  ділянки ОСОБА_2 та суміжних землекористувачів. Жодних порушень під час обстеження зовнішніх меж не виявлено. 
 
Також судами не враховано висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 23 липня 2009 року у справі № К-10237/07, якими серед іншого визначено, що криницю побудував ОСОБА_2 на виділеній йому рішенням виконавчого комітету Сокирянської міської ради від 17 квітня 1978 року № 80 земельній ділянці на АДРЕСА_1 . Відтак, спірні 7 кв. м земельної ділянки, на якій розташована криниця,  входять до земельної ділянки, що надана безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 , та вона фактично використовується за цільовим призначенням  ОСОБА_1 , розмір якої становить 0,0800 га. 
 
Натомість, суди не маючи відповідних спеціальних знань, наведений факт трактували на власний розсуд, зокрема, що ОСОБА_2 рішенням Сокирянської міської ради було виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку загальною площею 800 кв. м, у відповідності до поданих ним же заяв. Після встановлення меж земельної ділянки в натурі, фактична площа виділеної та затвердженої рішенням міської ради земельної ділянки збільшилася на 5,9 кв. м і становила 0,859 га. З такими висновками судів заявник не погоджується, оскільки вважає, що «фактичне збільшення» земельної ділянки відбулося в результаті відхилення гранично-допустимих похибок, що виникає при роботі різних вимірювальних приладів, які були застосовані під час проведення обстеження меж земельної ділянки ОСОБА_2 . 
 
Тобто суди належним чином не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, в результаті чого дійшли помилкового висновку про те, що оспорюваними рішеннями сільської ради права позивача не порушені. Спірна земельна ділянка під криницею розміщена в зоні існуючої забудови та відповідно до генерального плану населеного пункту, цільове призначення земельної ділянки та її розміри після виділення у власність ОСОБА_2 на підставі Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 28 грудня 1992 року, не змінювалися.
 
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на підставі недопустимих доказів.
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
 
У січні 2021 року Сокирянська міська рада Дністровського району Чернівецької області подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Звертаючись з позовними вимогами позивач фактично визнала факт відсутності в неї правовстановлюючих документів на земельну ділянку площею 5,9 кв. м, проте вважала, що відповідач порушив її право  на одержання у власність вказаної земельної ділянки.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Установлено, що рішенням виконавчого комітету Сокирянської міської ради від            17 квітня 1978 року № 80 ОСОБА_2 за рахунок земельного фонду, під будівництво будинку і господарських споруд виділено земельну ділянку площею     600 кв. м на АДРЕСА_1 .
 
Рішенням виконавчого комітету Сокирянської міської ради від 24 червня 1992 року № 13 за будинковолодінням на АДРЕСА_1 , за рахунок сусідньої земельної ділянки, що не використовувалася за призначенням, закріплено вільну земельну ділянку площею 200 кв. м. 
 
Рішенням виконавчого комітету Сокирянської міської ради від 15 березня 1995 року затверджено акт прийому в експлуатацію індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 , побудованого ОСОБА_2 .
 
Рішенням Сокирянської міської ради від 20 грудня 2004 року № 375-23/04, на підставі заяви ОСОБА_2 , вирішено передати йому безоплатно, за умови виконання пункту 2 цього рішення, у приватну власність земельну ділянку, за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,800 га на АДРЕСА_1 .
 
У січні 2006 року, на виконання пункту 2.3 рішення Сокирянської міської ради від          20 грудня 2004 року № 375-23/04, Сокирянським відділенням Державного науково-виробничого підприємства «Чернівецький геоінфоцентр» виготовлено технічну документацією на виділену ОСОБА_2 земельну ділянку та присвоєно їй індексний кадастровий номер: 7324010100:01:003:0103 - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
 
Рішенням Сокирянської міської ради від 30 вересня 2005 року № 103/29-05 затверджено для передачі у власність ОСОБА_2 матеріали інвентаризації земельної ділянки, виготовлені Сокирянським відділенням Державного науково-виробничого підприємства «Чернівецький геоінфоцентр» - в існуючих межах загальною площею 0,0859 га.
Під час проведення робіт по виготовленню технічної документації встановлено, що фактичний розмір наданої земельної ділянки складає 0,0866 га.
 
15 січня 2006 року Державне науково-виробниче підприємство «Чернівецький геоінфоцентр» звернулося до Сокирянської міської ради про визначення розміру земельної ділянки, виділеної ОСОБА_2 .
 
Рішенням Сокирянської міської ради від 07 березня 2006 року № 216/35-06 земельну ділянку площею 7 кв. м, на якій розташована криниця (між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 ) залишено в загальному користуванні мешканців прилеглих будинків.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер та після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 листопада           2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Петришиною Р. В., вказаний будинок у рівних частках успадкували ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 .
 
У липні 2017 року ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) подарувала позивачу належну їй частку будинку.

Рішенням Сокирянської міської ради від 02 лютого 2018 року № 457/36-18 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), для передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,0861 га за адресою:                            АДРЕСА_1 із земель житлової та громадської забудови, з тих підстав, що частина вказаної земельної ділянки передана у власність ОСОБА_2 на підставі рішення від 20 грудня 2004 року № 375-23/04, а земельну ділянку орієнтовною  площею 7 кв. м  на підставі рішення від 07 березня 2006 року № 216-35/06 залишено в загальному користуванні.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.
 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.
 
Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.
 
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
 
Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною;                           г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
 
Згідно з частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
 
Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
 
Згідно зі статтею17 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК Української РСР),
 в редакції від 18 грудня 1990  року, надання земельних ділянок у володіння або користування здійснюється в порядку відведення.  Відведення земельних ділянок провадиться на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів. У рішеннях про надання земельних ділянок у володіння або користування зазначається мета, для якої вони відводяться.
 
Відповідно до статті 22 ЗК Української РСР право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
 
Рішеннями Сокирянської міської ради від 17 квітня 1978 року № 80 та від 24 червня 1992 року №13 ОСОБА_2 виділено земельну ділянку загальною площею     800 кв. м. для будівництва та обслуговування будинку.
 
До 2006 року ОСОБА_2 не звертався до відповідних землевпорядних організацій для виділення наданої йому земельної ділянки в натурі (на місцевості) і не одержав документ, що посвідчує це право.
 
Згідно з частинами першою, третьою  статті 116 ЗК України, в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.  
 
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
 
Згідно з пунктом «в» частини першої статті 81 ЗК України в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.
 
Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від            26 грудня 1992 року № 15-92, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.
 
Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.
 
Відповідно до частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки),у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до своїх повноважень, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із       законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
 
Як установлено судами, ОСОБА_2 на підставі рішення 23 сесії ІV скликання Сокирянської міської ради від 20 грудня 2004 року №375-23/04 використане надане йому право приватизації земельної ділянки, площею 0,800 га, згідно поданої ним до ради заяви.
 
У січні 2006 року, на виконання пункту 2.3 рішення Сокирянської міської ради від        20 грудня 2004 року №375-23/04 виготовлено технічну документацію на виділену ОСОБА_2 земельну ділянку, присвоєно їй індексний кадастровий номер: 7324010100:01:003:0103 та визначено її розмір в існуючих межах загальною площею 0,0859 га, що по суті є на 5,9 кв. м більше за розмір земельної ділянки, виділений ОСОБА_2 рішеннями Сокирянської міської ради від 17 квітня 1978 року № 80 та від 24 червня 1992 року №13.
 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Ураховуючи наведене, належним чином встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її правильного вирішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, з огляду на те, що   ОСОБА_2 , спадкоємцем якого є позивач, рішеннями Сокирянської міської ради від 17 квітня 1978 року № 80 та від 24 червня 1992 року № 13 виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку загальною площею 800 кв. м. Після встановлення меж земельної ділянки в натурі, фактична площа виділеної та затвердженої вказаними рішеннями земельної ділянки збільшилася на 5,9 кв. м і вже становила 0,859 га. Тобто ОСОБА_2 фактично виділено на 5,9 кв. м більшу земельну ділянку, ніж визначено рішеннями міської ради, а тому залишення спірної земельної ділянки площею 7 кв. м у загальному користуванні мешканців прилеглих будинків не могло порушити права останнього. При цьому, звертаючись до суду з вказаним позовом та посилаючись на порушення своїх прав, позивач не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували її право на користування спірною земельною ділянкою.
 
Доводи касаційної скарги про недослідження судами висновку судової будівельно-технічної експертизи від 12 грудня 2006 року та неврахування висновків Вищого адміністративного суду України, викладених в ухвалі від 23 липня 2009 року у справі № К-10237/07, і ненаведення при цьому належного обґрунтування мотивів їх неприйняття, не заслуговують на увагу з огляду на те, що вказані доводи можуть бути підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Враховуючи, що судові рішення не оскаржувалися заявником  із наведених підстав, наведені доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.
 
Посилання заявника на неналежне встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до необхідності переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.
 
Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на підставі недопустимих доказів, не заслуговують на увагу, оскільки заявником не зазначено які саме докази, на його думку, є недопустимими та не надано доказів на підтвердження цього. 
 
Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, передбачені пунктом 4 частини другої статті 389 та пунктами 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в касаційному порядку.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 22 квітня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 25 серпня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. М. Ігнатенко
 
С. О. Карпенко
 
В. А. Стрільчук