Справа № 367/5994/19                                                    Головуючий 1 інстанція- Притула Н.Г.
Провадження № 22-ц/824/12294/2021                             Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
02 грудня 2021 року                                                                                     м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Мережко М.В.,
за участю секретаря             Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 07 квітня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1  до Державної казначейської служби України, третя особа прокуратура м.Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконими  діями та рішеннями органів досудового слідства і прокуратури,-
 
в с т а н о в и в:
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який надалі уточнив, доповнив і мотивував тим, що в період із 16 квітня 2008 року по 20 червня 2018 року, він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення злочину і перебував під слідством та судом. 
Вказував, що з 11 червня 2007 року він працював в ЛУ на Південно-Західній залізниці УМВС України на залізничному транспорті. 16 квітня 2008 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури м.Києва було винесено постанову про притягнення його як обвинуваченого і пред`явлено йому обвинувачення у злочині, передбаченому ч.2 ст.368 КК України. 18 квітня 2008 року відносно нього було пред`явлено обвинувачення у злочинах, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.364, ч.2 ст.368 КК України. Цього ж дня 18 квітня 2008 року Печерським районним судом м.Києва відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.Наказом начальника УМВС України на залізничному транспорті від 09 червня 2008 року його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та звільнено з органів внутрішніх справ. Лише 12 листопада 2010 року позивачу було змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд. В подальшому, вироком Шевченківського районного суду м.Києва від 16 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 20 червня 2018 року, його визнано невинним та виправдано у зв`язку із недоведеністю його участі у вчиненні злочинів, скасовано запобіжний захід.
Посилався, що він в період з 15 квітня 2008 року по 12 листопада 2010 року знаходився під вартою в Київському СІЗО № 13, а з 13 листопада 2010 року по 16 грудня 2015 року відносно нього був застосований запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Внаслідок порушення кримінального провадження його звільнено із займаної посади та він був позбавлений конституційного права на працю. Таким чином внаслідок вказаних дій
                                                                        -  2  -
слідчого слідчого відділу прокуратури м.Києва та Печерського районного суду м.Києва йому спричинено майнову та моральну шкоду, яку після збільшення позовних вимог визначив у розмірі 3 млн. грн. Посилаючись на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.1176 ЦК України, просив відшкодувати моральну шкоду завдану в період з 16 квітня 2008 року по 20 червня 2018 року в розмірі три мільйони грнивень.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 07 квітня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1  на відшкодування моральної шкоди 1000000 грн. та 27000 грн. за проведену судову експертизу.
Не погоджуючись із таким рішенням, позивач  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог і ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильну оцінку доказів, неправильне застосування судом норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення, суд не врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року по справі № 522/12925/17-ц та від 22 квітня 2019 року по справі № 236/893/17 щодо обставин, які враховуються при визначенні судом розміру моральної шкоди та її обгрунтування, а також рішення ЄСПЛ у справі «Станков проти Болгарії». Суд невірно врахував характер і обсяг страждань, яких він зазнав, їх тривалість, тяжкість вимушених змін, можливість відновлення немайнових втрат, зниження репутації, що потягло невідповідність визначеного судом розміру моральної шкоди та її невідповідність характеру правопорушення, глибині його фізичних і душевних страждань. Суд в тому числі дав невірну оцінку поданому ним висновку експерта-психолога від 27 липня 2020 року, за яким йому завдано суттєвих моральних страждань, а розмір грошової компенсації за завдану моральну шкоду складає три мільйони гривень. 
Відповідач та тертя особа правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками 15 вересня 2021 року направлена згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на офіційні електронні адреси відповідачів, що стверджується повідомленнями про їх доставлення.
В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Короленко Т.Л. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва як незаконне в частині відмови у задоволенні вимог.
Відповідач та третя особа належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на їх офіційні електронні адреси судовими повістками і повідомленнями про їх доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивач незаконно перебував під слідством упродовж 122 місяців і 4 днів, а саме в
                                                                        -  3  -
період із 16 квітня 2008 року по 20 червня 2018 року, що є передбаченою законом підставою для відшкодування на його користь моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди, суд вірно врахував як термін перебування позивача під слідством, так і розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи судом, а також положення ст.23 ЦК України, щодо обставин, які підлягають врахуванню при визначенні розміру відшкодування.
Колегія суддів погоджується із такими висновками, які є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2 ст.1176 ЦК України).
Спеціальним законом, який врегульовує спірні правовідносини є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» згідно п.1 ст.1 якого підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п.2 ст.2 Закону).
У наведених в ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуєтьсяються в тому числі моральна шкода (п.5 ст.3 Закону).
Згідно ст.4 цього Закону відшкодування шкоди, в тому числі моральної, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до ст.13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. 
                                                                        -  4  -
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Разом з тим згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом Управління МВС України на залізничному транспорті від 11червня 2007 року позивача було призначено на посаду начальника сектору БНОН ЛУ на станції Південно-Західна залізниця Управління МВС України на залізничному транспорті.
Постановою старшого слідчого слідчого відділу прокуратури м.Києва від 16 квітня 2008 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у злочині, передбаченому ч.2 ст.368 КК України. В подальшому, постановою старшого слідчого слідчого відділу прокуратури м.Києва від 18 квітня 2008 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у злочинах, передбачених ч.3 ст.364, ч.2 ст.368, ч.2 ст.307 КК України.
Постановою Печерського районного суду м.Києва від 18 квітня 2008 року у відношенні ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою в СІЗО №13 Державного департаменту з питань виконання покарань Міністерства юстиції України.
Окрім того, постановою старшого слідчого слідчого відділу прокуратури м. Києва від 09 червня 2008 року відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочинів, передбачених ч.3 ст.364, ч.2 ст.307 КК України.
Наказом Управління МВС України на залізничному транспорті від 09 червня 2008 року № 178 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків лінійного управління на Південно-Західній залізниці Управління МВС України на залізничному транспорті капітана міліції ОСОБА_1 », за грубе порушення дисципліни і законності, за дискредитацію звання офіцера міліції, начальника відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків лінійного управління на Південно-Західній залізниці Управління МВС України на залізничному транспорті капітана міліції ОСОБА_1 було звільнено з органів внутрішніх справ.
Постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 12 листопада 2010 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у скоєні злочинів, передбачених ч.3 ст.364, ч.2 ст.368, ч.2 ст.307 КК України, направлено прокурору м.Києва для проведення додаткового розслідування. Цією ж постановою змінено запобіжний захід ОСОБА_1 з тримання під вартою в Київському СІЗО № 13 на підписку про невиїзд з постійного місця проживання та звільнено його з-під варти в залі суду.
Також, судом встановлено, що вироком Шевченківського районного суду м.Києва від 16 грудня 2015 року у справі № 1-772/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 20 червня 2018 року та ухвалою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2018 року ОСОБА_1 визнано невинним та виправдано у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.368, ч.2 ст.307 КК України, та за відсутності в його діяннях складу злочину, передбаченого ч.3 ст.364
                                                                        -  5  -
КК України. Вироком суду скасовано запобіжний захід - у вигляді підписки про невиїзд.
Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 09 грудня 2019 року (справа № 826/13325/18) визнано протиправним і скасовано наказ начальника Управління МВС України на залізничному транспорті МВС України № 178 від 09 червня 2008 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення з органів внутрішніх справ начальника відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків ЛУ на Південно-Західній залізниці Управління МВС України на залізничному транспорті, капітана міліції ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 з 09 червня 2008 року на посаді в органах Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці, рівнозначній до тієї, яку він займав до моменту звільнення з посади начальника відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків лінійного управління Південно-Західної залізниці Управління МВС України на залізничному транспорті; стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 червня 2008 року по 09 грудня 2019 року в сумі 402242,40 грн.
Згідно з висновком експерта-психолога від 27 липня 2020 року внаслідок дій органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури чи суду під час проведення досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи №1-722/11 в період з 16 квітня 2008 року по 20 грудня 2018 року ОСОБА_1 дійсно спричинені моральні страждання (моральна шкода) грошовий еквівалент якої можна оцінити в розмірі від 3000000 грн.
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
За таких обставин з урахуванням доведеності факту щодо незаконного перебування позивача під слідством і судом і як наслідок заподвяння йому моральнеої шкоди, а також наданих позивачем доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди, суд вірно визначив розмір завданої моральної шкоди урозмірі один мільйон гривень.
При цьому, суд першої інстанції з урахуванням положень ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вірно визничив, що мінімально гарантований законом розмір моральної шкоди складає 732800 грн. за період із 16 квітн 2008 року по 20 червня 2018 року, який визначається виходячи з мінімального розміру заробітної плати на момент ухвалення рішення за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили (правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц).
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом правових висновків, викладені у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року по справі № 522/12925/17-ц та від 22 квітня 2019 року по справі № 236/893/17 щодо обставин, які враховуються при визначенні судом розміру моральної шкоди та її обгрунтування, а також рішення ЄСПЛ у справі «Станков проти Болгарії», колегія суддів відхиляє як необгрунтовані. Суд першої інстанції врахував дані висновки, пославшись на них у рішенні. При цьому таке врахування є релевантним.
Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд невірно врахував характер і обсяг страждань, яких він зазнав, їх тривалість, тяжкість вимушених змін, можливість відновлення немайнових втрат, зниження репутації, що потягло невідповідність визначеного судом розміру моральної шкоди та її невідповідність характеру правопорушення, глибині його фізичних і душевних страждань, необгрунтовані.
Ухвалючи рішення, суд першої інстанції, визничивши мінімально гарантований законом розмір моральної шкоди у сумі 732800 грн., зазначив, що враховуючи, що позивач в
                                                                        -  6  -
період з 16 квітня 2008 року по 20 червня 2018 року, тобто більше 10 років перебував під слідством та судом, з яких з 18 квітня 2008 року по 12 листопада 2010 року перебував під вартою (2 роки та майже сім місяців), що призвело до негативних наслідків, пов`язаних з цим душевних та моральних страждань і переживань, внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду позивачу було завдано страждання у вигляді душевних переживань, занепокоєності, постійного нервування, приниженості, страху, відчаю. Перебування під вартою призвело до порушення життєвого ритму, погіршення відносин з оточуючими. У зв`язку з тривалим перебуванням під слідством він не міг налаштувати звичайний для себе ритм життя. Крім перебування під слідством та судом, позивач втратив заробіток та був незаконно звільнений з роботи, що встановлено рішенням суду, а для відновлення зазначеного права позивач звертався до судових органів для можливості відновлення права на працю,був вимушений витрачати додаткові зусилля на подолання штучно створених перешкод шляхом судового захисту його прав, а тому враховуючи тривалість, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках позивача, зниження репутації, час та зусилля, що потрібні для відновлення попереднього стану, враховуючи характер і обсяг душевних і психічних страждань позивача, тривалу неможливість самореалізації в сферах сімейних та дружніх стосунків, ОСОБА_1 зазнав душевні та моральні страждання і переживання, а тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд прийшов до висновкупро визначення моральної шкоди в розмірі 1000000 грн. 
Отже, при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд згідно приписів ст.23 ЦК України вірно врахував характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, їх характер та тривалість, зокрема, урахував тяжкість вимушених змін у його житті, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, вимоги розумності і справедливості та обгрунтовано визначив суму компенсації в розмірі 1000000 грн. 
Дана сума на думку колегії суддів відповідає обставинам справи та вимогам закону і є справедливою та розумною.
Відхиляючи наведені доводи, колегія суддів враховує, що при визначенні розміру відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (правова позиція Верховного Суду у постанові від від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (п.90)).
Отже, з огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд дав невірну оцінку поданому позивачем висновку експерта-психолога від 27 липня 2020 року, за яким йому завдано суттєвих моральних страждань, а розмір грошової компенсації за завдану моральну шкоду складає три мільйони гривень, а тому саме даний розмір підлягає стягненню, не грунтуєтся на матеріалах справи та приписах процесуального закону.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази у процесі мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК), допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.79 ЦПК), достовірними, тобто такими, на підставі яких
                                                                        -  7  -
можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.80 ЦПК).
Встановлено, що у справі проведена експертиза, згідно висновку експерта-психолога від 27 липня 2020 року грошовий еквівалент моральних страждань позивача можна визначити в розмірі 3 млн. грн.
Тобто, з огляду на вжитий експертом спосіб формулювання (можна визначити) ним визначено лише орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої позивачу моральної шкоди. Тобто, даний розмір носить оціночний характер.
Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Згідно ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу. 
Отже, даний висновок не є обов`язковим і має оцінюватися за загальними правилами оцінки доказів у їхсукупності, що судом і було зроблено.
Відхиляючи дані доводи, колегія суддів погоджується з тим, що при ухваленні рішення суд суд належно не мотивував відхилення висновку експерта-психолога, що свідчить про порушення норм процесуального права (ст.110 ЦПК України).
Проте  відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Аналогічні роз`яснення містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно якого порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог ст.59 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (ст.60 ЦПК), порушення вимог ст.215 ЦПКщодо змісту рішення суду тощо. 
Наведені скаржником ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо правильності визначеного судом розміру завданої моральної шкоди, а відтак підстави для скасування чи зміни рішення відсутні з цих підстав відсутні. 
Даючи оцінку доводам позиваач, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
                                                            -  8  -
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно  дослідив  і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу  спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.
Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає. 
Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,-
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 07 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: