ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2152/19  Номер провадження 22-з/814/125/21	 Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Кузнєцової О. Ю., Прядкіної О. В.,
за участю секретаря: Ракович Д. Г.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та його представника - адвоката Шерстюк Анастасії Олегівни
на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 січня 2021 року та додаткове рішення цього суду від 01 лютого 2021 року у складі судді Крючко Н. І.
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,
в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила суд визнати за нею право приватної особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 , судові витрати по справі, включаючи витрати на професійну правничу допомогу, покласти на відповідача.
В обґрунтування позову посилалась на те, що з 29 вересня 2007 року по 16 травня 2019 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 .
У період шлюбу нею за особисті кошти на підставі договору резервування квартири, укладеного 04 травня 2011 року між нею як замовником, ТОВ «Полтавтрансбуд-Інвест» як виконавцем та ТДВ «Полтавтрансбуд» як забудовником, було придбано вказану квартиру. За даним договором виконавець ТОВ «Полтавтрансбуд-Інвест» зобов`язався закріпити (здійснити резервування) за замовником об`єкта нерухомості (двокімнатної квартири площею 64,04 кв. м у будинку АДРЕСА_2 ), а вона (замовник) зобов`язалася здійснити всі необхідні дії для резервування об`єкта нерухомості за собою.
11 липня 2012 року між нею та ТОВ «Полтавтрансбуд-Інвест» було укладено договір купівлі-продажу квартири та підписано акт про прийняття нею вказаної квартири. Кошти на придбання квартири були надані їй особисто її батьками: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 
04 травня 2011 року нею було укладено договір банківських рахунків фізичної особи, ОСОБА_3 отримала позику у ОСОБА_5 у сумі 20 000,00 євро для резервування для неї вищевказаної квартири, що підтверджується відповідною розпискою від 28 квітня 2011 року. При цьому, ОСОБА_3 зобов`язалася повернути позичені кошти до 27 квітня 2015 року. Позичені її матір`ю кошти були подаровані їй для придбання вказаного об`єкта нерухомого майна.
Крім того, її батьком ОСОБА_4 за 2010-2011 роки було отримано пенсію у розмірі 144 772,05 грн, що підтверджується довідками від 21 серпня 2019 року, виданими ГУ ПФУ в Полтавській області.
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звертався до суду із позовом до неї про поділ спільного майна подружжя та просив здійснити поділ спірної квартири. В межах зазначеного провадження нею не було заявлено зустрічний позов щодо визнання майна її особистою власністю, оскільки вона намагалася укласти з відповідачем мирову угоду, відповідач запевняв, що залишить свій позов без розгляду, оскільки йому достеменно відомо, що спірний об`єкт нерухомості було придбано за її особисті кошти.
Оскільки нею вичерпано всі можливості для врегулювання спору, то вона змушена була звернутися до суду з вказаним позовом.
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16 січня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право приватної особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 7 601,40 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач спростувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру шляхом подання належних та допустимих доказів, які доводять факт придбання вказаного об`єкта нерухомості за рахунок її особистих коштів. При цьому, стороною відповідача в ході судового розгляду справи не було спростовано джерела походження коштів на придбання спірної квартири та їх предметність. Доказів дійсної майнової спроможності та зацікавленості у придбанні даної квартири в інтересах сім`ї відповідач не надав і суду таких обставин не довів.
Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2021 року в порядку розподілу судових витрат стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати у розмірі 10 820 грн, що складаються з фактично наданих правничих (адвокатських) послуг адвокатом позивача в сумі 10 020 грн та витрат за замовлення звіту про експертизу за квитанцією № 63 від 06.09.2019 у розмірі 800 грн.
Не погодившись з вказаними судовими рішеннями, відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Шерстюк А. О. подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставини, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що зазначені судом докази не дають підстав для беззаперечного висновку про придбання спірної квартири за особисті кошти позивача. Судом першої інстанції помилково застосовано п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якого не належить до спільного сумісної власності майно одного з подружжя набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. По справі відсутні докази придбання спірного майна в особистих інтересах позивачки, а не в інтересах сім`ї. Судом першої інстанції також не враховано, що кошти у розмірі 352 231,92 грн, які були отримані від продажу облігацій, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, була визнана позивачем в момент оформлення права власності на спірну квартиру, що підтверджується її підписом у договорі купівлі-продажу. Реєстрація права власності на майно, придбане під час шлюбу лише на ім`я одного із подружжя, не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду відповідач ОСОБА_1 просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір витрат підлягає доказуванню, а право на їх відшкодування не є абсолютним. Суд при визначенні суми відшкодування має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи, а також з фінансового стану сторін справи, про що йдеться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, від 19.02.2020 та у постановах Верховного Суду від 11.02.2019 у справі № 335/9780/15 та від 31.01.2019 у справі № 185/1718/18, від 06.06.2019 у справі № 752/4513/17.
Вказує, що в додатковому рішенні суд першої інстанції лише перерахував надані послуги та не надав оцінки їх співмірності та обґрунтованості. Визначаючи суму правничих послуг, які підлягають відшкодуванню, суд помилково виходив лише із відомостей, наведених в акті прийому-передачі від 16.01.2021 щодо кількості судових засідань за участю адвоката та визначеної сторонами вартості разової участі адвоката, як зазначено у п. 2.4 додатку № 1 до договору. При цьому, суд не перевірив обґрунтованості вартості разової участі адвоката у судовому засіданні, виходячи з часових витрат адвоката та фактичного обсягу правових послуг, що надавалися при цьому.
У відзивах на апеляційні скарги представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Остапенко О. П. просить апеляційні скарги відхилити, судові рішення залишити без змін та вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, попередня (орієнтовна) сума яких становить 5 300 грн.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Справа переглядалась Полтавським апеляційним судом. Постановою апеляційного суду від 22 березня 2021 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 січня 2021 року та додаткове рішення цього суду від 01 лютого 2021 року було залишено без змін.
Додатковою постановою Полтавського апеляційного суду від 29 березня 2021 року в порядку розподілу судових витрат стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 3 900 грн.
Постановою Верховного суду від 04 серпня 2021 року скасовано постанову Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2021 року та додаткову постанову апеляційного суду від 29 березня 2021 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційних скарг.
Частина третя статті 3 ЦПК України встановлює, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 2, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
По справі встановлено, що з 29 вересня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, які було розірвано за рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16 травня 2019 року.
28 грудня 2019 року після державної реєстрації другого шлюбу позивач ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2 .
04 травня 2011 року між ОСОБА_2 як замовником та ТОВ «Полтавтрансбуд-Інвест» як виконавцем і ТзДВ «Полтавтрансбуд» як забудовником було укладено договір про резервування квартири, відповідно до умов якого ТОВ «Полтавтрансбуд-Інвест» зобов`язалося закріпити (здійснити резервування) за замовником об`єкта нерухомості (двокімнатної квартири площею 64,04 кв. м на АДРЕСА_2 , а замовник зобов`язувалася здійснити всі необхідні дії для резервування об`єкта нерухомості за собою (пункт 2.1 договору) (а. с. 13-14 том 1).
Згідно з умовами вказаного договору передача замовнику об`єкта нерухомості здійснювалася шляхом укладення договору купівлі-продажу об`єкта з одночасним укладенням договору купівлі-продажу пакету облігацій ТОВ «Полтавтрансбуд-Інвест» між сторонами договору щодо передачі замовником пакету облігацій виконавцю (розділ 4 договору).
На виконання умов вказаного договору 04 травня 2011 року між позивачкою як покупцем та ТОВ «Компанія з управління активами «Полтавтрансбуд» як продавцем було укладено договір № 3Б-174/173 купівлі-продажу облігацій, загальною кількістю облігацій 8 808 штук (а. с. 17-19 том 1).
Відповідно до пункту 2.4 вказаного договору купівлі-продажу облігацій позивачка у день його укладення повинна була сплатити 100% від ціни пакету облігацій (8 808 штук), що складає 352 231,92 грн.
Згідно квитанції від 04 травня 2011 року позивачка здійснила валюто-обмінну операцію з продажу 19 770,00 євро, що склало еквівалент 233 088,30 грн (а. с. 37 том 1).
Сума грошових коштів у розмірі 352 231,92 грн була внесена нею 04 травня 2011 року шляхом проведення перерахунку на розрахунковий рахунок ТОВ «КУА «Полтавтрансбуд» із зазначенням платежу: оплата за іменні облігації згідно з договором купівлі-продажу від 04 травня 2011 року № 3Б-174/173 (а. с. 38 том 1).
05 травня 2011 року позивачкою були прийняті цінні папери у кількості 8 808 штук, що підтверджується актом прийому-передачі цінних паперів до договору купівлі-продажу облігацій від 04 травня 2011 року № 3Б-174/173 (а. с. 19 том 1).
11 липня 2012 року між позивачем як продавцем, Спільним українсько-російським ТОВ «Фондова компанія АССА» як повіреним та ТОВ «Полтавтрансбуд-Інвест» як покупцем було укладено договір на виконання договору № 4329/125/1-БВ купівлі-продажу цінних паперів, відповідно до умов якого продавець зобов`язувався продати та передати покупцеві у власність, а покупець зобов`язувався прийняти та оплатити продавцеві цінні папери (8 808 облігацій) за 352 231,92 грн (а. с. 21, 22 том 1).
Того ж дня, 11 липня 2012 року було укладено нотаріально посвідчений договір між позивачем та ТОВ «Полтавтрансбуд-Інвест» купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 (а. с. 24-26 том 1).
Згідно пункту 3 договору продаж квартири проводився за домовленістю між сторонами за 370 711,92 грн, які були отримані продавцем від покупця до підписання цього договору в повному розмірі.
До підписання договору купівлі-продажу між позивачем та ТОВ «Полтавтрансбуд-Інвест» укладено договір про залік взаємних вимог від 11 липня 2012 року № 457, згідно якого позивачка належні їй грошові кошти від продажу облігацій на суму 352 231,92 грн передала в рахунок погашення виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу квартири. Відповідно до пункту 1.4. договору нею крім того було сплачено 18 480,00 грн (а. с. 22, зворот том 1).
Спірну квартиру передано позивачці за актом прийому-передачі від 11 липня 2012 року (а. с. 32 том 1).
01 серпня 2012 року Приватним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2012, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Удовіченко М. Ю.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 22 лютого 2021 року у справі № 264/2232/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Правові підстави визнання права особистої приватної власності дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України, згідно пунктів 2, 3 частини першої якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Наведені підстави за умови доведення відповідних обставин дають правову можливість виключити майно, набуте у зареєстрованому шлюбі, з об`єктів права спільної сумісної власності подружжя та визнати право на таке майно за тим з подружжя, який спростовує презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Згідно вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Статтею 89 ЦПК України на суд покладено обов`язок оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Суд першої інстанції, дослідивши надані по справі докази, встановив факт одержання матір`ю позивачки ОСОБА_3 у позику грошових коштів у сумі 20 000 євро для резервування для доньки спірної квартири, а також наявності у батьків ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на час укладення договору № 3Б-174/173 купівлі-продажу облігацій від 04.05.2011 загальною кількістю 8 808 штук та вартістю 352 231,92 грн сталого доходу та фінансової спроможності надати своїй доньці у власність у повному обсязі кошти, необхідні для резервування квартири АДРЕСА_4 .
Разом з тим, суд дійшов помилкових висновків, що вказані обставини доводять правові підстави набуття ОСОБА_2 в особисту приватну власність грошових коштів для придбання спірної квартири та спростування нею презумпції спільності права власності подружжя на одержане під час шлюбу майно.
Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя . Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вважаючи встановленим факт одержання ОСОБА_2 коштів на квартиру у дарунок від її батьків, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 208, частини п`ятої статті 719 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовий формі; договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
За правилами частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Матеріали справи не містять письмового договору дарування ОСОБА_2 грошових коштів, внесених нею за квартиру, або рішення суду про визнання такого договору дійсним, тому висновки суду першої інстанції про доведеність позовних вимог та виникнення права особистої приватної власності позивачки на спірну квартиру не можна визнати обґрунтованими, такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Покладення судом обов`язку доказування джерела походження коштів на спірну квартиру на відповідача колегія суддів апеляційного суду вважає помилковим, оскільки набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, яке за законом вважається таким, що належить подружжю.
Також не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на законі й висновки районного суду щодо придбання позивачкою спірного нерухомого майна не в інтересах сім`ї, а для власних потреб.
Відповідно до частин першої, третьої-п`ятої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 11 липня 2012 року, даний договір було укладеного за нотаріально посвідченою згодою другого з подружжя - ОСОБА_1 , про придбання квартири в особисту приватну власність при посвідченні даного договору позивачка нотаріусу не повідомляла, не просила визначити статус вказаного майна, як належного їй особисто, при тому, що нотаріусом сторонам було роз`яснено зміст статті 65 СК України щодо порядку розпоряджання спільним сумісним майном подружжя.
Відсутність у заяві відповідача про надання згоди на укладення договору купівлі-продажу підпису ОСОБА_2 та ненадання нею згоди на викладення та підписання ОСОБА_1 заяви саме такого змісту не спростовує презумпції спільного майна подружжя, як помилково вважав місцевий суд, оскільки одержання такої згоди у разі розпорядження одним із подружжя спільним майном є вимогою закону і право відповідача на спірну квартиру під час укладення договору позивачкою не заперечувалось.
Внесення позивачкою коштів за квартиру до підписання договору купівлі-продажу 11 липня 2012 року не свідчить про її особисте приватне право на спірне нерухоме майно, оскільки договір про резервування квартири від 04 травня 2011 року, придбання цінних паперів ТОВ «Полтавтрансбуд-Інвест» та договір щодо передачі замовником пакету облігацій виконавцю 11 липня 2012 року були укладені під час шлюбу сторін та спрямовані на придбання спірної квартири, що суд першої інстанції до уваги не взяв.
Крім того, судом не було враховано, що до припинення шлюбних відносин сторони проживали у спірній квартирі однією сім`єю разом з їхніми неповнолітніми дітьми ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується актом від 20 листопада 2018 року (а.с. 123 т 1), сторонами по справі не заперечувалось та свідчить про наявність інтересів сім`ї у придбанні квартири.
Реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Оскільки позивачкою належним чином не доведено, що квартира була придбана на її особисті кошти та для власних потреб, презумпція права спільної сумісної власності подружжя на придбане під час шлюбу майно нею не спростована, підстав для задоволення позову ОСОБА_2 не має.
За наведених обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 за безпідставністю.
Відповідно до вимог частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які за правилами частин першої, другої цієї статті у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Таким чином понесені позивачкою судові витрати, у тому числі на професійну правничу допомогу адвоката, не мають відшкодовуватись відповідачем, а додаткове рішення суду першої інстанції щодо розподілу таких судових витрат підлягає скасуванню з покладенням цих витрат на ОСОБА_2 .
Разом з тим, витрати відповідача зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, що підтверджуються відповідними квитанціями та випискою про зарахуванням судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 161, 173 т. 2, а.с. 76 т. 3), стягуються апеляційним судом з позивачки на користь відповідача.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника - адвоката Шерстюк Анастасії Олегівни - задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 січня 2021 року та додаткове рішення цього суду від 01 лютого 2021 року - скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 11 402,20 грн та за подання касаційної скарги в розмірі 15 202,80 грн, а всього 26 605 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя                                                                         С. Б. Бутенко

Судді                                                                                        О. Ю. Кузнєцова

                                                                        О. В. Прядкіна