П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/6877/20	
Головуючий в 1 інстанції: Цховребова М.Г.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача – судді Косцової І.П.,
суддів – Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.
   за участі секретаря – Вознюк Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої особи ОСОБА_3 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.
У липні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просили: 
визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 19.06.2020 року про відмову в реєстрації їх місця проживання та їх малолітньої дитини за адресою: АДРЕСА_1 ;
зобов`язати відповідача зареєструвати місце їх проживання та їх малолітньої дитини за вказаною адресою.
В обґрунтування вимог позову зазначено, що ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не містить посилань на поняття житлового фонду та не встановлює обмежень у реєстрації за адресою дачного (садового) будинку. Згідно ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. При цьому, відповідно до звіту, виконаного експертом дачний будинок відповідає вимогам житлового будинку, придатний для постійного провисання та є постійним єдиним місцем проживання позивачів. Таким чином, відмова Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 19.06.2020 року є протиправною. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року позов задоволено.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що належний позивачам дачний будинок пристосований для постійного проживання в ньому, тому відмова відповідача в реєстрації місця проживання за адресою місцезнаходження вказаного будинку є протиправною.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

Не погодившись із судовим рішенням, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що відповідно до вимог чинного законодавства реєстрація місця проживання можлива лише в житловому будинку, квартирі або в іншому жилому приміщенні, які призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Садовий будинок, в якому позивачі бажають здійснити реєстрацію місця проживання, не є житловою будівлею й у них відсутнє рішення про переведення садового будинку у житловий, а тому відповідач правомірно відмовив у реєстрації позивачів та їх малолітньої дитини за вказаною адресою. Також апелянтом вказано, що внесення змін в Порядок №321, відповідно до яких рішення про переведення садового будинку в житловий є підставою для використання дачних і садових будинків як житло, зокрема для реєстрації місця проживання, суттєво впливають на вирішення спірних правовідносин. 
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечувала проти її задоволення та просила залишити в силі рішення суду першої інстанції без змін.

Фактичні обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 (а.с. 20).
Згідно витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно №120886562 від 17.04.2018 року, ОСОБА_4 є власником садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 31).
19 червня 2020 року позивачі звернулись до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявами, в яких просили зареєструвати своє місце проживання, а також їх малолітньої доньки за вказаною вище адресою (т. 1 а.с. 21, 22).
До вказаної заяви додано: витяг №120886562 від 17.04.2018 року, договір купівлі-продажу №357 від 17.04.2018 року; згоду власника житла на реєстрацію місяця проживання особи у разі відсутності документів, що підтверджують право на проживання в житлі.
Цього ж дня Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради відмовлено в реєстрації місця проживання, з підстав не подання необхідних документів або інформації (відсутні документи, що підтверджують право на проживання в житлі) (т.1 а.с. 21, 22).
Вважаючи відмову у реєстрації місця проживання протиправною, позивачі звернулись до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляції та висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.
Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Статтею 2 «Свобода пересування» Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї від 16 вересня 1963 (ратифікований Законом України від 17 липня 1997 № 475/97-ВР), установлено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, урегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV (далі - Закон №1382-IV).
Частиною 1 ст.3 Закону №1382-IV передбачено, що вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.
Місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Згідно із ч.1, 3 ст.6 Закону №1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.
Наведена правова норма є імперативною і не передбачає будь-яких виключень, пов`язаних з неможливістю реєстрації із-за технічних характеристик місця проживання (житла), як то: розміром житла, товщиною стін, якості покрівлі, наявності водо забезпечення, опалювальної системи, електрозабезпечення, каналізації стоків і. т. інше.
Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Статтею 9-1 Закону №1382-IV визначено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.
Відповідно до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Згідно із ч.1 ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Відповідно до ст.4 Житлового кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року №5464-X жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.
Житловий фонд включає: жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їхнім об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до   закону   потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).
До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, установлені для громадського житлового фонду.
До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.
Аналіз наведених вимог чинного законодавства дає підстави для висновку, що реєстрація місця проживання фізичної особи здійснюється за наявності в особи житла.
Житлом, у розумінні наведених вимог законодавства, є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
За таких встановлених обставин, висновок відповідача, що єдиним типом будівлі, який може бути житлом фізичної особи, є житловий будинок, являється помилковим та не базується на нормах діючого законодавства.
Отже, для цілей реєстрації місця проживання будинок, інше приміщення мають відповідати таким ознакам житла як придатність для постійного або ж тимчасового проживання в них.
Звертаючись з позовом до суду, позивач вказала, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вказаний дачний будинок є об`єктом житлової нерухомості. Крім того, позивачем до позовної заяви надано технічний паспорт та звіт про проведення технічного огляду дачного (садового) будинку від 04.11.2019 року, у якому зазначено, що дачний будинок АДРЕСА_1 , відповідає вимогам державних будівельних норм «Житлові будинки. Основні положення». Відтак, дачний будинок придатний для експлуатації та проживання в ньому людей.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до ЖК УРСР дачний будинок не зазначений в переліку об`єктів, які не входять до житлового фонду. Проте, відмінність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовуються під час будівництва житлових будинків у порівнянні з садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник садового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації. Необхідно враховувати, що чинне законодавство не виключає можливості переведення садових будинків у статус житлових.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» від 02 вересня 2014р. №1673-VII, ЖК УРСР доповнено статтею 8-1 «Переведення в жилі будинки садових і дачних будинків». Відповідно до цієї правової норми громадяни відповідно до закону мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Отже, переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки є правом, а не обов`язком власника будинку, що не виключає можливості проживання в такому будинку.
Крім того, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вказаний дачний будинок є об`єктом житлової нерухомості.
За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи апелянта стосовно не входження дачних будинків до житлового фонду з огляду на передбачену ст. 8-1 Житлового кодексу України можливість переведення садових та дачних будинків у жилі будинки.
З огляду на зазначене, судова колегія вважає, що оскаржувана відмова відповідача у здійсненні реєстрації місця проживання  є протиправною.
Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає. 
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду    без змін.
Керуючись ст. ст.    308,    310,    315,    316,    322,    325,    328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового.

Головуючий суддя 	 	Косцова І.П.	
Судді	    	Осіпов Ю.В.    Скрипченко В.О.