Справа № 463/7345/19                                Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В. 
Провадження № 22-ц/811/2783/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 листопада 2021 року  Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Ванівського О.М.,
суддів – Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
секретаря Симця В.І.,
з участю: відповідача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  Військової частини НОМЕР_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , третіх осіб Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, Львівської міської ради про виселення із службового приміщення,-

в с т а н о в и в:

В вересні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про виселення із службового приміщення.
Позов мотивував тим, що до житлової комісії ВЧ НОМЕР_1 надійшла інформація від начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова щодо внесення змін до послужного списку підполковника юстиції ОСОБА_1 . Для з`ясування обставин сімейного стану, проходження служби, командуванням ВЧ НОМЕР_1 було направлено відповідні запити, та встановлено, що на квартирному обліку ОСОБА_1 перебуває з 09.08.2001р., включений в списки осіб, які мають право на одержання жилих приміщень в першу чергу, як учасник бойових дій з 30.10.2015р., забезпечений двокімнатною службовою квартирою АДРЕСА_1 , на склад сім`ї дві особи, в тому числі мати – ОСОБА_2 ; вислуга у Збройних Силах України складає 22 календарних роки та звільнений з військової служби у запас за підпунктом «д» (через службову невідповідність). Після вивчення наданих документів ОСОБА_1 знято з квартирного обліку осіб, які потребують забезпечення жилим приміщенням для постійного проживання. Однак, незважаючи на вказане, відповідач відмовляється звільняти службову квартиру. Тому з врахуванням наведених мотивів просили ухвалити рішення про виселення із службового приміщення вказаної особи.
Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року у задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1  до ОСОБА_1 , третіх осіб Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, Львівської міської ради про виселення із службового приміщення - відмовлено.
Рішення суду оскаржила Військова частина НОМЕР_1 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і не обґрунтованим, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, надав доказам неправильну оцінку.
Стверджує, що ОСОБА_1 знято з квартирного обліку осіб, які потребують забезпечення жилим приміщенням для постійного проживання і такий в двотижневий строк зобов`язаний вивільнити займане ним житлове приміщення. Відповідач відмовляється в добровільному порядку звільняти надану йому службову квартиру. Спроба досудового врегулювання даного спору не дала жодних результатів. На даний час, відповідач не перебуває на черзі на отримання житла в військовій частині НОМЕР_1 та не надано ним ніяких підтверджуючих документів до об`єднаної житлової комісії військової частини НОМЕР_1 щодо законності його проживання в даній службовій квартирі.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.
Заслухавши суддю доповідача, пояснення ОСОБА_1 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виселення відповідача та членів його сім`ї без надання іншого жилого приміщення не відповідатиме статті 47 Конституції України та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Матеріалами справи та судом встановлено, що на квартирному обліку ОСОБА_1 перебуває з 09.08.2001р., включений в списки осіб, які мають право на одержання жилих приміщень в першу чергу, як учасник бойових дій з 30.10.2015р., забезпечений двокімнатною службовою квартирою АДРЕСА_1 , на склад сім`ї дві особи, в тому числі мати – ОСОБА_2 , що підтверджується копією наказу №160 від 08.04.2010р. «Про надання службових жилих приміщень у м. Львові військовослужбовцям ВЧ НОМЕР_1 » та копією ордеру (а.с. 43, 39).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на військовій службі перебував з 1996 року та станом на 01.01.2019р. складає 22 роки 08 місяців.
Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово - будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. 
У відповідності до статті 6 Житлового кодексу УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.
Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (п.4 ст. 31 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.124 ЖК України, робітники і службовці, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Поряд з цим, відповідно до ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.
Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті  2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №760/4766/16-ц (провадження № 61-14517св18) та від 06 лютого 2019 року у справі №753/15273/17-ц (провадження №61-48829св18).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку, врахувавши правовий статус квартири як службової, стаж роботи відповідача ОСОБА_1 у позивача, підстави його звільнення з військової служби та заборону виселення із службового житла без надання іншого житлового приміщення, встановленого ст. 125 ЖК України, прийшов до правильного висновку про відмову у позові.
Постановлене судом рішення відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення – залишити без задоволення.
Рішення  Личаківського районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 07.12.2021 року.

 Головуючий :  Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.