Дата документу 16.11.2021 Справа № 316/1382/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 316/1382/21 
Провадження №22-ц/807/3547/21 
Головуючий в 1-й інстанції – Бульба О.М.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Маловічко С.В., Онищенка Е.А.,	
  	  	
секретар	Остащенко О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвокат Пеліх Євгенії Ігорівни на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 31 серпня 2021 року, ухвалене у м. Енергодар (повний текст рішення складено 08 вересня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого на підставі договору про надання правової допомоги діє адвокат Цигиця Любов Миколаївна до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Сектор реєстрації Енергодарської міської ради, ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_4 , в інтересах якого на підставі договору про надання правової допомоги діє адвокат Цигиця Любов Миколаївна, звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Сектор реєстрації Енергодарської міської ради, ОСОБА_3 , в якій просили суд визнати ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням – квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю в ньому більше ніж шість місяців без поважних причин. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначає, що рішенням Енергодарського виконавчого комітету №133 від 26.06.2006 року видано ордер №130 на житлове приміщення – квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на сім`ю з трьох осіб: глава – ОСОБА_4 , його дружина – ОСОБА_5 , донька – ОСОБА_3 . Квартира не приватизована, на даний час в ній зареєстровані позивач, відповідачка та донька позивача з внуком, але постійно проживає в даній квартирі лише позивач, він сплачує за комунальні послуги. Усі договори з комунальними службами на надання послуг підписані з позивачем. Сторони перебували у шлюбі, але спільне життя не склалося та шлюб було розірвано. Відповідачка не проживає у вищевказаній квартирі з 2016 року, не бере участі в утриманні квартири, її реєстрація носить формальний характер та спричиняє для позивача зайві витрати при оплаті за комунальні послуги. Вона сама зібрала свої речі і виїхала до іншої сім`ї з квартири більш ніж 4 роки та не з`являється, донька з онуком більше року проживають за межами України в Германії. В добровільному порядку вирішити питання зняття відповідача з реєстрації не має можливості, так як вона не виходить на зв`язок, тому позивач вимушений був звернутися до суду.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 31 серпня 2021 року, позовну заяву ОСОБА_4 , в інтересах якого на підставі договору про надання правової допомоги діє адвокат Цигиця Любов Миколаївна до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Сектор реєстрації Енергодарської міської ради, ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено.
Визнано   ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника – адвокат Пеліх Євгенії Ігорівни подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідачка у справі не має іншого місця проживання та нерухомого майна у власності, вважає спірне житло своїм та бажає в ньому проживати, між тим не може реалізувати свої права, через неприязні стосунки з позивачем, та відсутністю у неї ключів від квартири і як наслідок відсутністю доступу до житла. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_4 – ОСОБА_6 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Енергодарського виконавчого комітету №133 від 26.06.2006 року видано ордер №130 на житлове приміщення – квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на сім`ю з трьох осіб: глава – ОСОБА_4 , його дружина – ОСОБА_5 , донька – ОСОБА_3 (а.с.6).

Всі особи вселились та здійснили реєстрацію свого місця проживання за вказаною адресою.

Рішенням суду від 22.11.2016 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , зареєстрований 11.11.1997 року міським відділом реєстрації АГС м.Енергодар Запорізької області, було розірвано (а.с.7).

Відповідно до довідки Сектора реєстрації Енергодарської міської ради від 21.05.2021 року за №7160 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_7 (нині ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації 08.09.2006 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації 08.09.2006 року, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації 08.09.2006 року, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , , дата реєстрації 24.01.2014 року (а.с.19).

Відповідно до повідомлення Комунального підприємства «Енергодарське бюро технічної інвентаризації» Енергодарської міської ради №01-25/210 від 19.07.2021 року, квартира АДРЕСА_2 , не приватизована (а.с.32).

За змістом актів про встановлення факту непроживання від 25.11.2020 року, 24.12.2020 року, 27.01.2021 року, 25.02.2021 року, 27.03.2021 року, 25.04.2021 року, 11.05.2021 року, у складі комісії ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , вбачається, що було проведено обстеження житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого виявлено, що у вказаному приміщенні ОСОБА_1 не проживає, її речі у квартирі відсутні (а.с.12-18).

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено факту фактичного проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 , де зареєстроване місце її проживання. З досліджених судом обставин, вбачається безперервне непроживання відповідача більше шести місяців за спірною адресою. Позивач самостійно несе витрати, що випливають з утримання квартири, тобто, реєстрація відповідача у спірній квартирі порушує права позивача на оплату комунальних послуг, оскільки він сплачує комунальні послуги за особу, яка не проживає за вказаною адресою. Судом не встановлено чинення перепон відповідачу ОСОБА_1 у проживанні в квартирі АДРЕСА_2 . 

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується виходячи з наступного.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 не втрачала інтересу до спірної квартири, а її відсутність викликана поважними причинами, пов`язаними з-перше розірванням шлюбу з позивачем через конфлікт, неприязними стосунками з колишнім чоловіком, потім створенням позивачем нової родини та проживання співмешканки позивача у спірній квартирі, а також відсутністю ключів від вхідних дверей, які позивач не передає відповідачці.

Позивачем не спростовано доводів відповідача, щодо наявності перешкод у користуванні майном, на які вона посилається в тому числі і в апеляційній скарзі, а тому факт непроживання відповідачки у вказаній квартирі понад шість місяців обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 2 грудня 2010 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову у задоволенні вимог позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвокат Пеліх Євгенії Ігорівни задовольнити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 31 серпня 2021 року у цій справі скасувати та прийняти у справі нову постанову наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , в інтересах якого на підставі договору про надання правової допомоги діє адвокат Цигиця Любов Миколаївна до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Сектор реєстрації Енергодарської міської ради, ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати про оплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1362,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 17 листопада 2021 року

Головуючий, суддя-доповідач                                                С. В. Кухар

Судді:                                                                        С. В. Маловічко

Е. А. Онищенко