Справа № 462/5157/17                                Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І. 
Провадження № 22-ц/811/2453/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 77

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       30 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Жукровської Х.І.
з участю представника відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2021 року в складі судді Кавацюка В.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», треті особи, які не заявляють самостійних вимог – колишній Голова Правління акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» Войсович Юрій Володимирович, Голова Правління акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» Китриш Тарас Михайлович, про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
встановив:
У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог колишній Голова Правління акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» Войсович Ю.В., Голова Правління акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» Китриш Т.М., про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Вимоги обґрунтовував тим, що з 01 липня 2016 року на підставі контракту він працював у ПАТ «Львівгаз» на посаді директора з капітального будівництва та відповідно до рішення Наглядової ради був обраний членом Правління цього товариства.
12 жовтня 2017 року отримав повідомлення за підписом начальника відділу кадрів ПАТ «Львівгаз», в якому йшлося про необхідність прибуття до відділу кадрів товариства для отримання трудової книжки у зв`язку із розірванням 10 жовтня 2017 року укладеного з ним контракту та у зв`язку із припиненням його повноважень. На час отримання цього повідомлення перебував на лікарняному, про що завчасно письмово повідомив ПАТ «Львівгаз».
Зателефонувавши у відділ кадрів, він дізнався, що звільнений з роботи відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (підстави, передбачені контрактом) та причиною звільнення стало прийняття Наглядовою радою рішення про припинення його повноважень члена Правління товариства.
Вважає своє звільнення незаконним, оскільки роботодавець у будь якому випадку був зобов`язаний завчасно повідомити його про намір розірвати трудовий договір,  роботодавець без його згоди не мав права припинити трудовий договір з власної ініціативи у період його тимчасової непрацездатності, та, крім цього, він також не видав йому копії наказу про звільнення,Наглядова рада товариства станом на дату подання цього позову не надіслала йому, як члену Правління, свого рішення про припинення повноважень, тому він ставить під сумнів наявність такого рішення, а також порушено порядок звільнення працівника з ініціативи роботодавця.
Просив скасувати наказ від 10 жовтня 2017 року, виданий ПАТ «Львівгаз» про звільнення ОСОБА_2 з посади директора з капітального будівництва ПАТ «Львівгаз» поновити його на цій посаді та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Оскаржуваною ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2021 року клопотання представника акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» про закриття провадження у справі задоволено.
Цивільну справу № 462/1557/17 за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», треті особи, які не заявляють самостійних вимог - колишній Голова Правління акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» Войсович Юрій Володимирович, Голова Правління акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» Китриш Тарас Михайлович, про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - провадженням закрито у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Роз`яснено ОСОБА_2 його право на пред`явлення відповідного позову в порядку господарського судочинства.
Ухвалу суду оскаржив позивач ОСОБА_2 , вважає, що така постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню. 
В апеляційній скарзі зазначає мотиви та підстави позовних вимог, а також обґрунтування з приводу незаконності, на його думку, звільнення.
Вважає, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд надав оцінку контракту і використав лише окремі його пункти, при цьому, якщо встановлені умови договору не дозволяють належно визначити сферу застосування тих чи інших положень договору, слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав.
Контракт чітко вказує на наявність трудової посади директора з капітального будівництва, відтак така посада має свої функціональні обов`язки, затверджені відповідною посадовою інструкцією, однак позиція суду зводиться лише до виконання позивачем обов`язків члена Правління.
Стверджує, що роботодавець несе тягар ризику вибору законодавчої підстави для звільнення і правових наслідків цього, при цьому в оспорюваному наказі відповідач не вказує про ОСОБА_2 як про члена правління, а саме як про працівника і звільняє із займаної посади за п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, не посилаючись на ст. 99 ЦК України.
Не погоджується з висновком суду про те, що обіймати посаду директора з капітального товариства, не можливо не будучи членом правління та про те, що скасування наказу про звільнення не матиме наслідком відновлення порушеного права при наявності чинного рішення Наглядової ради товариства.
Покликається на те, що суд неправильно застосував практику касаційного суду.
На думку апелянта, оскільки оскаржується звільнення з посади директора за п. 8 ч. ст.. 36 КЗпП України, а не за п. 5 ч. 1 ст. 41 цього кодексу, спір належить розглядати за правилами цивільного судочинства.
Звертає увагу на те, що не оскаржував корпоративні рішення, а оспорює виключно наказ про звільнення, відтак позов не містить вимог, які випливають з корпоративних відносин.
Просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2021 рокута направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
06.09.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а ухвалу без змін.
Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечила, в обґрунтування надала пояснення, аналогічні доводам відзиву на скаргу.
Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, представник ОСОБА_3 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із терміновим відрядженням у м. Івано-Франківськ, однак доказів виклику у відповідну установу не надав.
Колегія суддів звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є розумність строків розгляду справи судом, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України).
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися, відтак у клопотанні представника позивача ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи відмовлено.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 на заперечення доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.
Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, з позивачем ОСОБА_2 укладено контракт як з членом Правління, відповідно до умов якого (пункт 2.1.2.) він зобов`язаний виконувати лише обов`язки члена Правління, які зазначені в підпунктах 2.1.2.1. – 2.1.2.6. пункту 2.1.2, при цьому припинення повноважень члена Правління господарського товариства, є виключно корпоративним спором, який повинен розглядатись в порядку господарського судочинства.
Зокрема, повноваження позивача ОСОБА_2 як члена Правління – директора з капітального будівництва, були фактично припинені рішенням Наглядової ради товариства від 10 жовтня 2017 року, а виданий на підставі цього рішення головою Правління ПАТ «Львівгаз» Войсовичем Ю.В. наказ №192-к/тр від 10 жовтня 2017 року «Про звільнення» є наслідком прийнятого Наглядовою радою рішення, а не окремою самостійною підставою для розірвання контракту.
Більше того, скасування наказу голови Правління ПАТ «Львівгаз» від 10 жовтня 2017 року про звільнення позивача ОСОБА_2 не матиме наслідком відновлення порушеного права при наявності чинного рішення Наглядової ради товариства від 10 жовтня 2017 року, на виконання і на підставі якого було припинено повноваження ОСОБА_2 , як члена Правління – директора з капітального будівництва, та припинено дію укладеного з ним контракту та звільнено з займаної посади.
Натомість, визнати недійсним рішення Наглядової ради товариства в порядку цивільного судочинства є неможливим, оскільки це корпоративний спір, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а вимоги про визнання недійсним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку є похідними від спору про визнання недійсним рішення органу управління товариства.
При постановленні оскаржуваної ухвали суд врахував правові позиції касаційного суду, зокрема висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року, справа № 667/1/16 у якій зазначено, що припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками, відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання із ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України, тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.
Зважаючи на те, що предметом даного апеляційного розгляду є лише процесуальне питання від вирішення якого залежить виключно можливість продовження розгляду даного позову місцевим загальним судом, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо суті спірних правовідносин, зокрема з приводу, незаконного, на думку позивача, звільнення та підставності відповідних вимог, оскільки таким може бути надана правова оцінки лише під час ухвалення рішення по суті спору.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів виходить з такого. 
Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Частина ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
Таким чином, положення ч. 1 ст. 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, отже гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Порядок пред`явлення позову регламентований статтею 184 ЦПК України.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.
Крім цього, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Закриття провадження - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Перелічені вище наслідки щодо неможливості розгляду відповідної справи в порядку цивільного судочинства, різняться виключно часом (стадією) встановлення відповідних обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
В свою чергу, Господарський процесуальний кодекс України встановлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункти 1, 10, 15 частини першої статті 20 цього кодексу).
Таким чином, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є наявність у них спору про право цивільне та суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.
Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.
Як беззаперечно вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 звернувшись до суду, як фізична особа з позовними вимогами, предметом яких є скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в позовній заяві визначив відповідачем АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз».
Слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках.
Для визначення юрисдикції поряд із суб`єктним критерієм, має враховуватися також і предметний критерій.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини І статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають, крім інших, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів, справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.
В свою чергу, поняття корпоративного права визначено у частині І статті 167 Господарського Кодексу України, згідно з якою, корпоративні права це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Згідно із частиною 3 цієї статті, під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
Тобто корпоративні це такі правовідносини, які в силу відповідної частки особи у статутному капіталі (майні) господарської організації дають їй право на управління такою, отримання прибутку чи активів у разі її ліквідації.
Як вбачається з матеріалі справи, позивач ОСОБА_2 працював на посаді директора з капітального будівництва ПАТ «Львівгаз» на підставі контракту № б/н від 01 липня 2016 року.
Зокрема, згідно преамбули контракту він укладений з позивачем, як з членом Правління товариства.
Відповідно до п. 1.1 контракту позивач прийнятий до складу Правління: членом Правління товариства на посаду директора з капітального будівництва, відповідно до рішення Наглядової ради Товариства від 30 червня 2016 року (т. 2 а.с. 39).
Цим рішенням Наглядової ради публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» від 30 червня 2016 року (протокол №30/06-2016) у зв`язку з впровадженням Україною Третього енергетичного пакету ЄС та на виконання вимог Закону України «Про ринок природного газу» було затверджено організаційну структуру товариства, в якій, поряд з іншими посадами, відображено посаду: директор з капітального будівництва - член Правління, як єдину посаду (т. 2 а.с. 39).
Зазначене спростовує протилежні доводи апеляційної скарги.
Крім цього, рішенням Наглядової ради обрано голову та членів Правління ПАТ «Львівгаз», згідно другого питання порядку денного. 
Так, на посаду члена Правління – директора з капітального будівництва було обрано позивача ОСОБА_2 , а також зазначено: «Вважати повноваження новообраних Голови та членів Правління товариства такими, що набули чинності з 01 липня 2016 року, строком на 3 (три) роки, а саме до 30 червня 2019 року (включно), затверджено умови контракту з Головою та членами Правління товариства.
На підставі та на виконання рішення Наглядової ради ПАТ «Львівгаз» від 30 червня 2016 року наказом голови Правління товариства №148-к/тр від 30 червня 2016 року ОСОБА_2 , який обіймав посаду начальника Управління клієнтського сервісу, у зв`язку з обранням членом Правління ПАТ «Львівгаз», переведено з 01 липня 2016 року на посаду директора з капітального будівництва строком на 3 (три) роки, тобто до 30 червня 2019 року (включно) на умовах укладення контракту.
Пунктом 2.1.2. передбачено, що працівник зобов`язаний виконувати обов`язки члена Правління, в т. ч. особисто брати участь у засіданнях Правління.
Розділ 2 контракту визначає права та обов`язки сторін.
Так, працівник має право: в межах визначених повноважень самостійно та у складі Правління вирішувати питання поточної діяльності товариства; вносити пропозиції, брати участь в обговоренні та голосувати з питань порядку денного на засіданнях Правління; вимагати скликання засідань Правління та вносити питання до порядку денного засідання; надавати у письмовій формі зауваження до рішень Правління; знайомитись з підготовленими до засідання матеріалами, збирати та аналізувати додаткову інформацію, у разі необхідності отримувати консультації фахівців тощо; очолювати відповідний напрям роботи та спрямовувати діяльність відповідних структурних підрозділів Товариства відповідно до розподілу обов`язків між членами Правління (п. 2.37 контракту).
Згідно із п. 1.1 контракту Кодекс законів про працю України, інші нормативні акти, що регулюють трудові відносини, поширююся на взаємовідносини сторін за цим Контрактом у частині, яка йому не суперечить.
У пункті 5.3.5. контракту зазначено, що працівник може бути звільнений із займаної посади, а цей контракт розірваний до закінчення строку його дії у разі прийняття загальними зборами акціонерів або Наглядовою радою товариства рішення про дострокове припинення повноважень (відкликання) члена Правління.
Відповідно до п. 5.5. з припиненням повноважень (відкликанням) члена Правління за рішенням загальних зборів акціонерів або Наглядової ради товариства, припиняється дія цього Контракту з дати прийняття такого рішення або з дати встановленої в такому рішенні.
За п. 7.1 контракту такий є укладеним з дати його підписання сторонами та діє з 01 липня 2016 року по 30 червня 2019 року включно.
В матеріалах наявний статут ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», який досліджувався судом першої інстанції (т. 2 а.с. 50-94).
Так, згідно з п. 11.1.1 статуту ПАТ «Львівгаз» (далі - Статут), затвердженого загальними зборами товариства від 29 березня 2016 року та чинного на день звільнення позивача ОСОБА_2 , Правління є виконавчим органом товариства, яке здійснює управління поточною діяльністю товариства.
Відповідно до п. 10.2.2.7 статуту обрання та припинення (відкликання) повноважень членів Правління товариства, прийняття рішення про відсторонення члена Правління від здійснення повноважень належить до виключної компетенції Наглядової ради.
Наглядова рада вправі прийняти рішення щодо дострокового припинення (відкликання) повноважень будь-кого (або всіх) із членів Правління товариства (п. 11.1.5 статуту).
Рішенням Наглядової ради ПАТ «Львівгаз» від 10 жовтня 2017 року, яке оформлено протоколом №10/10-2017, припинено повноваження члена Правління товариства ОСОБА_2 директора з капітального будівництва, у зв`язку з чим припинено дію укладеного з ним контракту, згідно із п. 5.3.5 та звільнено з займаної посади 10 жовтня 2017 року на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України (т. 2 а.с. 48).
На підставі цього рішення Наглядової ради головою Правління ПАТ «Львівгаз» Войсовичем Ю.В. видано наказ №192-к/тр від 10 жовтня 2017 року про звільнення позивача ОСОБА_2 - директора з капітального будівництва з роботи 10 жовтня 2017 року згідно із п. 8 ст. 36 КЗпП України та виплату йому вихідної допомоги в розмірі шестимісячного середнього заробітку, про що зазначено в наказі (т. 2 а.с. 49).
Наведене дає підстави для беззаперечного висновку про те, що наслідком рішення Наглядової ради товариства про припинення повноваження члена Правління ОСОБА_2 - директора з капітального будівництва, було припинення дії контракту згідно із п. 5.3.5 такого та звільнення його із займаної посади 10 жовтня 2017 року на підставі п. 8. ст. 36 КЗпП України.
За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. 
Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.
Таким чином, позивач ОСОБА_2 був обраний членом Правління - директором з капітального будівництва на підставі рішення Наглядової ради ПАТ «Львівгаз» від 30 червня 2016 року, при цьому обіймати посаду директора з капітального будівництва товариства, не будучи членом Правління товариства, неможливо, оскільки це єдина посада зважаючи на організаційну структур ПАТ «Львівгаз», яка затверджена Наглядовою радою.
Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (тобто розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. 
Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.
Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення їх повноваженнями на управління товариством або позбавлення таких повноважень на управління товариством. Хоч такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.
У зв`язку із цим, припинення повноважень члена виконавчого органу товариства, відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України, є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. 
Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.
Зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України, надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити на свій розсуд повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.
Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.
У рішенні Конституційного Суду України № 1-рп/2010 від 12.01.2010 у справі за конституційним зверненням ТОВ «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення ч. 3 ст. 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13.05.2014 № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів»), зазначено, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.
Так, положеннями ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів (пункт 3 частини першої статті 20 ГПК України).
Наведене у сукупності дає підстави для висновку про наявність обставин, що свідчать про господарську юрисдикцію даного спору, тому такий необхідно розглядати за правилами господарського судочинства.
Висновок про необхідність розгляду зазначеної категорії справ у порядку господарського судочинства викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 145/1885/15-ц, від 19.02.2020 у справі № 145/166/18, від 19.02.2020 у справі № 361/17/15-ц, від 10.04.2019 у справі № 510/456/17.
Таким чином, незважаючи на те, що вимоги позивача про поновлення на роботі, які можуть бути предметом трудового спору, є похідними від вимог щодо правомірності припинення його повноважень, та, відповідно, не можуть бути в цій справі розглянуті до вирішення вимог щодо визнання незаконним та скасування рішення Наглядової ради ПАТ «Львівгаз» від 10 жовтня 2017 року, яке оформлено протоколом №10/10-2017 та згідно з яким припинено повноваження члена Правління товариства ОСОБА_2 директора з капітального будівництва, а розгляд відповідної частини позовних вимог за правилами цивільного судочинства порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, тому цей спір в цілому належить до юрисдикції господарського суду.
Іншими словами, колегія суддів погоджується в цьому контексті із висновком місцевого суду про те, що скасування наказу голови Правління ПАТ «Львівгаз» від 10 жовтня 2017 року про звільнення позивача ОСОБА_2 не матиме наслідком відновлення порушеного права при наявності чинного рішення Наглядової ради товариства від 10 жовтня 2017 року, відтак не відповідатиме критерії ефективності способу захисту цивільного права, який застосовуваний судом.
З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив предметну юрисдикцію спору, відтак обґрунтовано прийшов висновку, що провадження у справі підлягає закриттю, а протилежні доводи апеляційної скарги є безпідставними та зводяться до переоцінки належно встановлених обставин у справі. 
Разом з цим, постановляючи оскаржувану ухвали та прийшовши висновку про необхідність закриття провадження у даній справі з роз`ясненням позивачу його права на пред`явлення відповідного позову в порядку господарського судочинства, суд помилково закрив провадженням цивільну справу, що не може залишатися поза увагою апеляційного суду та підлягає виправленню шляхом зміни оскаржуваної ували у відповідній частині та свідчить про часткове задоволення апеляційної скарги.
При цьому, на виконання вимог ч. 1 ст. 256 ЦПК України, апеляційний суд роз`яснює позивачу ОСОБА_2 про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до Шевченківського районного суду м. Львова, а саме до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі, із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2021 року – змінити.
Викласти абзац другий резолютивної частини ухвали у такій редакції:
Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», треті особи, які не заявляють самостійних вимог – колишній Голова Правління акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» Войсович Юрій Володимирович, Голова Правління акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» Китриш Тарас Михайлович, про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В решті ухвалу залишити без змін.
Роз`яснити позивачу ОСОБА_2 про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до Шевченківського районного суду м. Льова із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією до Господарського суду Львівської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 01 грудня 2021 року.
Головуючий: А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

       С.М. Копняк