ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7276/21 Справа № 180/909/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Янжула О. С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого- судді Демченко Е.Л. 
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 травня 2021 року по справі за позовом  ОСОБА_1  до акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, внаслідок виконання трудових обов`язків,- 

в с т а н о в и л а:

       У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі — АТ “Марганецький ГЗК”) про відшкодування  моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, внаслідок виконання трудових обов`язків, мотивуючи його тим, що 21 листопада 2013 року, внаслідок нещасного випадку на виробництві, він отримав черепно-мозкову травму та травму шийного відділу хребта внаслідок обвалу гірничої породи. 
       Вказував, що 13 грудня 2013 року затверджено акт про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1, в якому зазначено про недосконалість виробничого процесу, внаслідок чого йому на голову, під час виконання ним робіт по відбою гірничої маси, впав шматок гірничої породи розміром 300х300х400 мм.
       Зазначав, що 11 травня 2015 року його було звільнено з АТ “Марганецький ГЗК” на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України у зв`язку із неможливістю виконувати роботу за станом здоров`я. Він неодноразово перебував у зв`язку із травмою на стаціонарному лікуванні та йому встановлено 3 групу інвалідності, пов`язаної з трудовим каліцтвом та визначено 30% втрати працездатності.
       Посилаючись на те, що у зв`язку із нещасним випадком був вимушений проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури та лікування, що позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. Нещасний випадок на виробництві порушив нормальні життєві зв`язки позивача, має постійне відчуття слабкості, втоми, страждає від болю, постійно відчуває психологічний дискомфорт та порушення душевної рівноваги, що полягає у почутті розпачу, тривоги, дратівливості, почутті страху та вадах сну, що свідчить про спричинення йому моральної шкоди, яку він оцінив в розмірі 110 000 грн., та просив суд стягнути з АТ “Марганецький ГЗК” на свою користь без утримання податку та обов`язкових платежів.
       Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з АТ “Марганецький ГЗК” моральну шкоду у розмірі 60 000 грн. з утриманням податків та зборів, згідно чинного законодавства. Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду, позов задовольнити в повному обсязі, а також стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано визначив моральну шкоду в меншому розмірі, при цьому не врахував практику Верховного Суду з розгляду аналогічних справ, а також постанову Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”. Крім того, визначаючи розмір моральної шкоди не врахував, що вказану суму буде зменшено на суму податку з доходу в розмірі 18% та 1,5% військового збору, у зв`язку з чим розмір моральної шкоди не відповідатиме характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань та тяжкості наслідків, які настали внаслідок часткової втрати працездатності. Крім того, вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, безпідставно не стягнув на користь позивача витрати на правничу допомогу, зважаючи на наявність всіх підтверджуючих документів у матеріалах справи.
       30 липня 2021 року відповідач АТ “Марганецький ГЗК” надало відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши розмір стягнутої на користь позивача моральної шкоди до 30 000 грн. з утриманням всіх обов`язкових податків та платежів, посилаючись на те, що відповідно до чинного податкового законодавства, стягнуті в рахунок відшкодування моральної шкоди кошти є доходом позивача та зважаючи на її розмір, підлягає оподаткуванню у розмірі, встановленому Податковим кодексом України. При цьому, вказує, що стягнута на користь позивача сума є взагалі завищеною, оскільки згідно акту розслідування нещасного випадку № 50/25 була встановлена вина позивача у нещасному випадку, внаслідок порушення ним Інструкції з охорони праці для даного виду працівників, тобто позивачу спричинена шкода не з вини відповідача, як про це вказував суд першої інстанції. Тобто, суд першої інстанції не врахував за яких обставин стався нещасний випадок та ступінь та розмір втрати такої працездатності. Вважає, що понесення відповідачем витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. належним чином не підтверджені.
       Крім того, АТ “Марганецький ГЗК” подано апеляційну скаргу, відповідно до якої просили рішення суду першої інстанції змінити в частині розміру відшкодування моральної шкоди, зменшивши її з 60 000 грн. до 30 000 грн. з утриманням всіх обов`язкових податків та платежів, мотивуючи свою апеляційну скаргу тим, що відшкодування моральної шкоди можливо внаслідок незаконних дій або бездіяльності інших осіб, в той час як висновком розслідування встановлено, що причиною настання нещасного випадку стало невиконання позивачем положень про охорону праці, а саме п. 2.4.3 та п. 1.1.4 Інструкції з охорони праці для підземного гірничого робітника очисного забою ОТ-ОШ-01-13. Вказує, що закон чітко встановлює, що елементами виникнення матеріальної відповідальності є наявність прямої дійсної шкоди, протиправність дій або бездіяльності, причинний зв`язок, вина, при цьому відсутність хоча б одної складової звільняє від відповідальності. Крім того, позивачем не надано до суду первинної довідки огляду медико-соціальної експертної комісії, якою встановлено ступінь втрати професійної працездатності. АТ “Марганецький ГЗК” щорічно здійснюється фінансування на виконання заходів з охорони та безпеки праці працівників. Також, вказував, що шкода, заподіяна працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Розмір моральної шкоди у визначеному позивачем розмірі нічим об`єктивно не підтверджений. 
       Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу АТ “Марганецький ГЗК”, відповідно до якого просив позов задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача АТ “Марганецький ГЗК” на його користь моральну шкоду в розмірі 110 000 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг позивача  ОСОБА_1 та відповідача АТ “Марганецький ГЗК”.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом та це підтверджується матеріалами справи, що позивач  ОСОБА_1  працював в АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на посаді підземного гірничого робітника системного забою 6 розряду (а.с.9-10).
       Згідно акту проведення розслідування нещасного випадку, який мав місце 21 листопада 2013 року о 12 годині 00 хвилин на АТ “Марганецький ГЗК”, вбачається, що перебуваючи в шахті та здійснюючи відбивання гірничої маси, з правої верхньої частини забою випав шматок гірничої породи розміром 300х300х400 мм та вдарив ОСОБА_2 нижче потиличної частини по голові, шиї та спині, після чого останній відчув погіршення стану здоров`я.
       Згідно висновку комісії, нещасний випадок, який мав місце 21 листопада 2013 року о 12 годині 00 хвилин на ПК-401,54 встановлено вважати виробничим, який виник внаслідок не перевірки ОСОБА_2 достатності заходів безпеки на робочих місцях бригади та за відсутності турботи про власну безпеку та здоров`є, чим порушив п. 2.4.3 та п. 1.1.4 Інструкції по охороні праці підземного гірничого робітника очисного забою ОТ-ОШ-01-13, а також внаслідок неподання сигналу ОСОБА_3 про падання гірничої породи (а.с.12-13).
       Вищевказані обставини додатково підтверджуються актом про нещасний випадок, пов`язаний із виробництвом № 50/25 (а.с.14-15).
       Відповідно довідки до акту огляду Нікопольської медико-соціальної експертної комісії № 587328, серія 12ААБ, ОСОБА_1 під час повторного огляду встановлено третю групу інвалідності з 01 червня 2020 року, причина інвалідності — трудове каліцтво, інвалідність встановлена до 01 червня 2021 року, висновок про умови та характер праці — без фізичних перенавантажень, робіт на висоті та біля рухомих механізмів (диспетчер-інформатор, сторож, кур`єр) (а.с. 23-24). 
       Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у надані медичної та соціальної допомоги, виданої Нікопольською МСЕК № 077170, серії 12 ААА, вбачається встановлення ОСОБА_1 третьої групи інвалідності зі 30% ступенем втрати працездатності з 01 червня 2020 року, рекомендації: медичне лікування згідно стандартів ВМП, СКЛ 1 раз на 3 роки. Палиця.
       Крім того, згідно посвідчення УПФУ в м.Марганці ОСОБА_1 отримує пенсію внаслідок інвалідності 3 групи трудового каліцтва з 01 червня 2016 року (а.с. 24).
       Крім того, згідно виписки із історії хвороби №3779 вбачається, що позивач ОСОБА_1 проходив лікування в неврологічному відділенні КЗ “Нікопольська ЦРЛ” ДОР з 17 липня 2019 року по 26 липня 2019 року, діагноз наслідки перенесеної поєднаної ЧМТ та травми шийного відділу хребта (на виробництві в 2013 році), пост-травматична енцефалопатія ІІ ст. з розсіяною органічною мікросимптоматикою, синдромом ВСД по гіпертонічному типу, стадії декомпенсації, стійкий помірний лікворно-гіпертензивний синдром, вестібулоатактичний та стійкий цефалгічний синдроми, органічний тривожний розлад з вегетативними пароксизмами середньої інтенсивності та частоти, помірним психоорганічним синдромом, астенічний варіант, з емоційно-тривожно-депресивним компонентом і мнестичними розладами. Постравматична циркулярна протрузія дисків С5-С6, С6-С7 на 1,7-1,9 мм, латеральне зміщення тіла С2 на 2,5 мм, нестабільно С2-С3, С3-С4, стійкий виражений больовим та м`язово-тонічним синдромом, статико-динамічні порушення в шийному відділі хребта ІІ ст., синдром цервікобрахіалгії зправа. Корінцевий синдром С5-С6 зправа, порушення функцій хребта помірного ступеню. Хронічна посттравматична двобічна нейросепторна туговухість І ст. Є інвалідом третьої групи + 30% (а.с. 16).
       Наявність отриманих захворювань також підтверджується консультаційним висновком спеціаліста МСЕК КЗ “Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені Мечникова” від 17 квітня 2018 року (а.с.19), випискою з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого Марганецької центральної міської лікарні №1685 від 16 квітня 2020 року (а.с.17), виписки медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого Марганецької центральної міської лікарні від 30 липня 2020 року (а.с.18).
       У виписці з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого Марганецької центральної міської лікарні №1685 від 16 квітня 2020 року також зазначено, що ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи + 30% втрати працездатності з 2014 року (а.с.18).
       Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок виробничої травми, спричиненої негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці. При цьому, визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди в 60 000 грн., з утриманням податку та обов`язкових платежів, суд врахував тяжкі зміни його життєвих зв`язків, ступінь втрати ним професійної працездатності, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого та позбавлення його можливості їх реалізації, тривалість та характер моральних переживань. Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу, суд виходить із того, що позивачем не надано суду документів, які свідчать про оплату адвокату гонорару, пов`язаного із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку. 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
       Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
       Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
       Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
       Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
       У відповідності до статті 4 Закону України “Про охорону праці” державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.
       У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
       Як вбачається з матеріалів справи, позивач, здійснюючи свою трудову діяльність 21 листопада 2013 року, під час обвалу гірничої породи в шахті отримав черепно-мозкову травму та травму шийного відділу хребта через падіння на голову, шию та хребет гірничої породи розміром 300х300х400 мм. 
       Внаслідок вказаного нещасного випадку на виробництві, ОСОБА_1 отримав цілий ряд захворювань, які впливають на рівень та якість його життя, вимушений регулярно відвідувати лікарів та систематично проходити стаціонарне лікування. 
       При цьому, колегія суддів зауважує, що нещасний випадок, який мав місце на виробництві 21 листопада 2013 року хоча і призвів до втрати працездатності на 30% відсотків та 3 групи інвалідності, в той же час характер травми та обставини, за яких її отримано є визначальними для визначення розміру моральної шкоди, оскільки відповідний обвал гірничої породи відбувся саме на життєво важливий орган позивача — голову із зачіпанням шийного відділу та хребту, що відповідає за опорно-рухову діяльність людини. Крім того, колегія суддів не може не зауважити на розмір такої породи, а саме 300х300х400 мм, що здійснив обвал на позивача, а також наслідків до яких призвів вказаний нещасний випадок, а саме черепно-мозкової травми, травми шийного відділу хребта, захворювання на енцефалографію 2 ступеня, зниження слуху на обидва вуха, розладів сну, стану тривоги, порушення функцій хребта, систематичного відчуття болю, депресії тощо, на підставі чого колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги відповідача, що визначення судом першої інстанції моральної шкоди в розмірі 60 000 грн. є явно завищеним.
       В той же час, колегія суддів зауважує і що визначення моральної шкоди в розмірі 110 000 грн. не відповідає принципам співмірності та об`єктивності, зважаючи на те, що отримана на виробництві травма призвела до втрати 30% працездатності та отриманні 3 групи інвалідності, що не позбавляє можливості позивача працевлаштуватися та отримувати заробіток. 
       Таким чином, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в частині відшкодування позивачеві моральної шкоди, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, вірно виходив із того, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.
       При цьому, при визначені розміру компенсації позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди, спричиненої втратою здоров`я, в результаті професійних захворювань, судом врахована ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили.
       Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України в пункті 13 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” від 31 березня 1995 року №4 з подальшими змінами та доповненнями.
       У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.        
       Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
       Щодо доводів АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відсутність складових правопорушення, що є підставою для відшкодування моральної шкоди, зокрема вини підприємства в отриманні працівником ушкодження, колегія суддів зазначає наступне.
       Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №2, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.
       Відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.
       Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.        
       Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про покладення на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України обов`язку по відшкодуванню позивачу моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.
       Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік” було зупинено на 2006 та 2007 роки дію норм частини третьої статті 34 Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.
       Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня 2007 року, взагалі виключено частину третю Закону №1105-ХІV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.
       Отже, починаючи з 01 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду.
       Таке право на відшкодування моральної шкоди реалізується за рахунок власника або уповноваженого ним органу на підставі статті 1167 ЦК України та статті 237-1 КЗпП України.
       Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що моральна шкода мала бути стягнута на користь позивача без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.
       Відповідно до Закону України № 466 внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року).
       До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом № 466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).
       Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи – платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
       Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
       У зв`язку із зазначеним суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення моральної шкоди з утриманням податку та обов`язкових платежів.
       Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Крім того, колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення в частині відмови у стягненні на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. з огляду на наступне.
       Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
       Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
       Частиною 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
       При цьому, Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
       Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, перегляд документів, копіювання документів). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 
       На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
       Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
       Як вбачається з матеріалів справи, представництво позивача в рамках даної справи здійснювалося адвокатом Чепурновою О.В., що підтверджується договором про надання правової допомоги №2153 від 12 березня 2021 року та ордером серії ДП № 01/006.
       На підтвердження факту надання професійної правничої допомоги стороною позивача було надано акти виконаних робіт, а саме акт виконаних робіт від 12 березня 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_1 було надано юридичну допомогу, що полягало у складенні дійсного позову, вартість послуг за яким склала 4 000 грн. (а.с.29), а також актом виконаних робіт від 15 травня 2021 року, відповідно до якого вартість складання позовної заяви склала 4 000 грн. та складання відповіді на відзив в розмірі 1 000 грн., а всього 5 000 грн.
       При цьому, колегія суддів зауважує, що на підтвердження оплати адвокатських послуг було складено акт про передачу адвокатського гонорару від 12 березня 2021 року, відповідно до якого позивач ОСОБА_1 передав адвокату Чепурновій О.В. готівкою гонорар в сумі 10 000 грн. 
       В той же час, колегія суддів критично відноситься до наданих стороною позивача документів на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, зважаючи на те, що в обох актах виконаних робіт виконавцем є адвокат Чепурнов В.І., в той же час матеріали справи не містять відомостей про укладення із вказаним адвокатом договору про надання правничої допомоги чи ордеру, натомість згідно документів, наявних в матеріалах справи, представником позивача в рамках даної справи є саме адвокат Чепурнова О.В.
       Таким чином, колегія суддів не може приймати до уваги акти виконаних робіт, виконавцем за яким є адвокат, який не здійснює представництва позивача в даній справі.
       Крім того, колегія суддів зауважує, що згідно актів виконаних робіт, загальна сума витрат позивача на правничу допомогу склала 5 000 грн., в той час як позивач у своєму позові просив стягнути з відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу, що вдвічі перевищує суму за фактично надані послуги, а саме 10 000 грн. 
       Також, колегія суддів не може прийняти до уваги акт виконаних робіт від 15 червня 2021 року, відповідно до якого виконавцем вже фактично наданих послуг, зокрема складання позову та відповіді на відзив, є ОСОБА_4 , при цьому вартість послуг за складання відповіді на відзив з попереднього розрахунку встановлена в 1 000 грн., за невідомих підстав збільшилася до 4 000 грн. Крім того, вказаний акт містить відомості про складення апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, вартість послуги склала 2 000 грн.
       Отже, колегія суддів звертає увагу на наявні розбіжності у вказаних актах виконаних робіт, зокрема щодо особи, яка вказані послуги надавала та вартості таких послуг. 
       Крім того, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, витрати на правничу допомогу, що полягали у складенні апеляційної скарги також до стягнення не підлягають.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційні скарги  ОСОБА_1  та акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” залишити без задоволення.  

       Рішення  Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 травня 2021 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

       Повний текст постанови складено 29 вересня 2021 року.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                               Макаров М.О.